Елена Павлова
Белязани лебеди

chitanka.info

Дори да не успея да напусна

туй ято лебедово ни веднъж…

Анна Ахматова

Няколко думи от автора

Не бих стигнала дотам, че да нарека „Лебедите“ мой magnum opus. Но те са писани и преработвани многократно в период от 4–5 години и са вероятно сюжетната постройка, към която съм се връщала най-често. Тази последна версия, е зачената и родена в тетрадка, която мама ми донесе от СССР. Не е на редове, а разграфена на квадратчета и корицата е от тънка, но гумирана материя. Много странна тетрадка; достойна за тази странна история, която пък е част от вселената на „Лени Кинг“ (псевдонимът е измислен от Петър Станимиров, аз съм невинна!) и неин родоначалник; тук се родиха „Ким Нюмън“ и Лайт. После Лайт получи самостоятелна новела („Светлият боец“), а сетне избликна и трилогията „Файър Лодж“, в която използвах много от цитатите от книги на измисления писател… който се оказа истински. Малко след излизането на „Острието на бръснача“ Пепи ми съобщи, че Ким Нюмън съществува наистина. По-забавното е, че даже пише хорър. Заради това за „Хватката на Лешояда“ променихме името му. Но „Лебедите“ предшестваше всичко това с години и аз спечелих вота срещу себе си за този сборник да го оставя какъвто съм го нарекла. Добре дошли в Нелия.

Пролог

Кайл изкрещя.

— Никой не може да се разхожда безнаказано по моята територия! — кротко му обясни Лайт. — Тази привилегия се заплаща.

Момчето продължаваше да крещи и се опитваше да изпълзи по-надалече. От раните на краката му стърчаха счупени кости.

— Болниците плащат отлично за детски органи — добави Лайт след кратка пауза. — Толкова много деца, които се нуждаят от присадки!

Кайл стигна до стената и задраска по нея. Ноктите му бяха изпочупени. От премазаните му пръсти течеше кръв.

— Мисля — заключи Лайт, — че това, което ще получа за тялото ти, точно ще покрие таксата!

Из „Светлина“ — Ким Нюмън

Лейзи Форест беше малко градче и Дженифър Дейвис лесно откри кръчмата, но обиколи три пъти главната улица, докато събере смелост да влезе.

Толкова рано следобед почти липсваха клиенти — дори закоравели пияници. Само трима души се ширеха на голямата ъглова маса. Джен се приближи до бара и плахо поръча бира.

Клиентите дори не я бяха забелязали. Тя остави петарка на бармана и се обърна към тях. Бяха шантава групичка, не ще и дума. Единият приличаше на Хемингуей — същото шкембе, брадата, дори грубовато одяланото лице. Другият носеше бачкаторски гащеризон с отрязани ръкави. Мускулите на гърба му изпъваха плата и бицепсите се издуваха, както си седеше спокойно. И третият минаваше шейсетте, но косата му още беше черна.

— Извинете, имате ли огънче?

И тримата се извърнаха към Джен.

— Девойче — Хемингуей се усмихна, — на бара има рекламни кибрити, сигурно си ги забелязала!

Гащеризонът й подаде запалка и дръпна четвъртия стол:

— Сядай, пиле! Хари, я дай насам бирата на дамата!

Барманът се приближи и сложи халбата на Джен на масата.

— Предполагам, че искаше просто да се запознаеш с нас? — полюбопитства чернокосият. — Доста народ се извървява оттук, дума да няма. Имаш ли къде да ти напишем автограф?

Джен смутено измъкна от чантата си „Три килии“ и му я подаде.

— Стив? — Чернокосият кимна на Хемингуей. — Нарисувай ни, моля те!

Стиви Вайс пое книгата и с няколко бързи движения скицира на първата страница масата в кръчмата и тях четиримата около нея. После се подписа в ъгъла. Гащеризонът взе томчето от него и написа: „Винаги гори ярко. И в двата края. Ким Нюмън“. Чернокосият прокара петолиние и драсна няколко закачливи ноти. Подписът му гласеше: „Марк Корниш“

Забелязал, че Джен още стиска запалката, Ким я потупа окуражително по ръката. Връчи й книгата и се ухили.

— Как се казваш, миличка? — попита я Стив.

— Джен. Джен Дейвис! — Тя плахо притвори очи. Томчето в ръката й трепереше и гръбчето на корицата почукваше лекичко по масата. — Аз… аз… от Академията по журналистика бях разпределена за стаж в „Артхаус“… ама вие сте чували за списанието…

— Журналистка, охо! — Марк вдигна чашата си. — Обичам журналистките за обед!

Джен прехапа устни и се пребори да продължи:

— Навярно искат да се отърват от мен, защото ми възложиха да взема интервю от вас тримата… Съжалявам! Не трябваше да идвам, но… Бива ме в занаята, честна дума! А и исках поне да… Така де, и аз идвам от Смогерада[1] и съм учила в Спецучилище. И… Исках поне да ви видя!

Тя притисна книгата към гърдите си и рязко стана.

— Чакай малко! — Ким я дръпна обратно на стола. — Намислила ли си поне темата на интервюто?

— Всъщност аз… Не… — призна Джен. — Нямаше смисъл. Вие не говорите с журналисти, не сте давали интервюта от години.

— Кое те накара да мислиш, че сега ще бъде същото?

— Аз… най-добре да си гледам провинциалните парцали. В Академията все ми казваха, че не съм достатъчно нахална. Съжалявам!

— Няма как да се върнеш в Сентръл тази вечер, единственият влак минава през Форест в осем сутринта, а нямаше да пиеш, ако си с кола — Ким се усмихна. — Защо не дойдеш с нас в ранчото и да поговорим? Чий да го дириш по провинциалните вестничета? Глупости на търкалета.

— Ами… — Джен объркано присви рамене. — Предполагам, че с радост ще приема поканата ви…

— Откъде си?

— Уолдо Сити, Марс.

— Хари, донеси по едно питие насам, моля! — Ким махна на бармана и се настани по-удобно. — Ще ми се да науча нещо повече за пясъчните червеи!

— Всъщност не съм виждала червей… — изчерви се Джен.

— Той имаше предвид марсианските фермери — поясни Стив.

— Върнах се оттам още на девет. Едва ли моят живот…

— Мила — Ким се наведе напред, — разкажи ни! Ако искам да пиша за Марс от другата страна на барикадата, трябва да имам информация от първа ръка. Знам какво е в каторгата. Сега искам да науча какъв е за свободните хора! И… — Той се усмихна отново. — Така де, май имаме да натрием носа на шефа ти. Докато говориш, намисли си тема за интервюто.

— Това е подкуп! — засмя се Джен, но притвори очи и се съсредоточи. Когато отново погледна към тримата мъже, вече беше на милиони километри от тях, а в зениците й проблясваше червеният пясък на марсианската пустиня.

[1] Гангстерска банда в близкото бъдеще на Нелия. От „смог“. — Бел.авт. ↑

История първа

1.

Скитникът се наведе над кофата и шумно изпухтя.

— Хей, това е моето място! — извика с изтънял от страх глас Бони.

Тежката обувка на мръсника го отхвърли към стената и той заскимтя, но се обърна и отново се насочи към кофата си.

— Спрете! — нареди Лайт.

— Ти пък кой си? — изръмжа скитникът.

Лайт му се усмихна и обясни:

— Това е моят район. И хлапето вече е под моя закрила… Засега!

Из „Кофи за боклук“ — Ким Нюмън

В камината гореше яростен огън, макар времето да не беше чак толкова студено.

— Ще имаме нужда! — обясни Ким и постави четири чаши на масичката между фотьойлите.

— Ще ми се да поговорим за живота ви… — колебливо предложи Джен. — Винаги съм си мислила, че произведенията ви не могат да бъдат… изфантазирани. Те са видени и преживени. А в официалните ви биографиите нещата май са доста пригладени… Поне така ми се струва.

— Май марсианските ти истории ще ни струват доста. — Марк протегна крака към огъня. Пантофите му имаха слонски ушички.

— Ако не искате да говорим за това…

— Напротив, мила! — Стив окуражително й кимна. Впери поглед в другите двама и поде: — Виждаш ли, Джен, имах привилегията да живея във ферма на Запад. Още помня прясно окосеното сено, което ухаеше като дъха на връщащите се от паша крави. Като малък си представях как се навеждам над него с вилата, но баща ми казва: „Зарежи тая работа, момче. Скачай в колата. Големият град ни чака“. А накрая цялата романтика опада от фантазиите ми като олющен емайл. Май никога не съм и искал да напусна фермата, просто въздишах по изпуснатите възможности. Градът ми се струваше вълшебно място, където човек ходи веднъж годишно да пазарува за Коледа. Гледах телевизия и си представях как двамата с баща ми влизаме в скъп ресторант, поръчваме по питие за всички и… В мечтите ми бяхме богати, разбира се! В реалността обаче затъвахме все повече в дългове и накрая татко се самоуби. Просто го намерих една сутрин да виси на дървото в двора. Не съм и разбирал какво се е случило, сещаш се: „Зарежи тая работа, момче…“ Леля ми се погрижи за погребението, но не ме взе при себе си и социалните ме настаниха в приют. Бях страшно доволен, че най-сетне съм в града и мечтите ми се сбъдват… Прекрачих прага на „Хълмът на розите“ дванайсетгодишен. Разбира се, там нямаше рози. Стаята ми бе малка и неуютна, съвсем различна от тази във фермата…

… Стив внимателно остави сака си на пода.

— Хайде, дрисльо, не се помайвай! — подкани го възпитателят и се захили. — Тука бързо ш’ти изритат тез идейки от главата! Разопаковай по-живо и да те няма! Хич не се моткай в спалните денем!

— Господине, а къде да отида, след като си оправя багажа? — попита Стив.

— Дежурният ш’те изкара в занималнята! И мърдай по-живичко! — Възпитателят тръгна към вратата. — Кат’ се върна, да те няма!

Стив с въздишка се наведе към шкафчето до леглото. Всякак си представяше новия си дом, но не и така… Разтвори сака и замислено се зае да реди дрехите си на тесните рафтчета.

Вратата хлопна.

— Здрасти, новобранец! — поздрави небрежен мутиращ глас. — Ти си съкилийникът, начи? Сладко дупе! — И преди Стив да успее да се обърне, отзад го защипаха два опитни пръста. — Хей, страхотен задник, честно!

Болеше. Щеше да му стане синина.

— Ъъъъ… аз съм Стивън!

— Аз пък съм Тони! Май ще мелим заедно, хлапе! — Тони се засмя и пак го ощипа, този път по бузата. — Селска птичка си, а?

Тони се оказа едър и мускулест, с открито лице и къса руса коса. Стив го хареса, нищо, че щипеше до синки, и дружелюбно кимна:

— Бях селски. Сега съм градски! А ти май си дневална птица, не съм ли прав?

— Така е! Но е по-забавно, отколкото да седиш в занималнята и да дялкаш войничета! На! — Тони бръкна в джоба си. — Вземи де, няма да те изяде!

Стив посегна плахо към дървеното войниче в ръката на новия си приятел. Беше боядисано в синьо и червено, с майсторски издялана хъшлашка усмивка.

— Прекрасно е, благодаря!

Тони примигна и се покашля:

— По-добре побързай с багажа, Задника ей сега ще се върне!

Стив енергично доизпразни сака и затвори шкафчето.

— Ела! — Тони го прегърна през раменете и го изведе от спалнята — Ще слезем долу да те представя. Бъди внимателен, малчо, защото някои не са така добрички като бате ти Тони. Ще се видим довечера, става ли?

Стив се засмя.

Прекосиха дълъг коридор, от затворените врати по който се чуваха детски гласове.

— Тук! — Тони посочи третата по ред стая. — Влизай и помни какво ти казах! Бъди адски внимателен, ако искаш да си запазиш задника цял!

Възпитателят в стаята беше нисък и грозноват дядка с шкембе, който махна на Стив да си намери място, и отново се вглъби в книгата си. Момчето се насочи към един празен чин, но го спря грубоват дебелак с вече набол мъх по горната устна:

— Не можеш да минеш оттук, без да платиш! Новак си, та сигурно не ти е ясно!

— Така е!

— Тук сме като братчета и сестрички… — Дебелакът избухна в смях, явно доволен от шегата си. — Та ако ши си вееш флагчето и ши дишаш, айде с мен!

— Мама ми е казала да не ходя никъде с непознати! — издиша Стив.

— Че ти нямаш майка бе, за к’во си тука иначе! — възрази му дебелакът. — Айде!

Четирима от по-големите дойдоха с тях до тоалетната.

— Помниш за сестричките, нали? — Дебелакът се наведе към Стив, а дъхът му беше горещ и вонеше. — Сваляй панталоните!

Стив поклати глава.

Двама от другите го хванаха за ръцете и дебелакът смъкна панталоните му. Копчетата се разлетяха.

— Обърни се!

Още при първия опит да се дърпа, дебелият недоволно заби юмрук в зъбите му.

— Туй ши е само началото!

Стив не спря да се съпротивлява, докато петимата го смазваха от бой. Накрая само скимтеше, притиснал лице до окървавените плочки на пода. Вече дори не бяха студени, когато четвъртият по ред нападател взе да се тутка с колана си. Толкова болеше, че не му пукаше. Щом усети горещия дъх във врата си, пак взе да се мята, почти се изплъзна и ухапа мръсника за носа.

— Нищо не си научил на тая занималня днеска! — тъжно констатира дебелакът и го ритна. После го ритна още веднъж. Слиповете му бяха посивели от пране и леко разбридани по ластика. — Ти си мръсно долно копеленце и ши ми пълзиш между краката, че инак ши тъ смажа бе, момченце, разбра ли?

— Не! — прошепна Стив през разбитите си устни и отнесе още един ритник, преди да го натиснат пак на пода.

Половин час по-късно Тони го намери сврян в ъгъла на тоалетната, под умивалника. Стив се опита да се съпротивлява и на него, но Тони ласкаво му изреди:

— Селски! Хайде, успокой се! Никой… Нищо повече… Обещавам. Спокойно. Сега се изправи! Можеш ли да ходиш? Ела, да се махаме оттук!

Тони му помогна да се изкъпе и го занесе до спалнята му. Сложи го в леглото и го зави грижовно. Дори седя до него и му чете от грабната наслуки детска книжка, докато Стив престане да плаче и се почувства малко по-добре. Когато усети, че хлапето вече се унася, Тони стана:

— Ще отида да свърша малко работа, приятелю! Иначе Задника ще ме изрита по задника да мия кенефите.

Не беше хич смешно, но Стив се усмихна, а после заспа и спа до вечерта.

Когато се събуди, лампата над леглото на Тони светеше.

— Тони?

— Да, селски?

— Благодаря.

— Няма защо! Казах ти да внимаваш, Стиви, но не очаквах, че ще те лапнат така набързо. Тук, знаеш ли, не е като на село… — В гласа на Тони се появи горчивина. — Но обещавам ти, няма да позволя да ти се случи нищо повече! Честно. От днес си под моя закрила. Дано ме харесваш.

Стив се извърна и скри във възглавницата подутото си лице:

— Навярно закрилата ти ще си има определена цена?

Тони си премълча.

— Знаеш ли, онова войниче падна в канала…

Тишината се проточи. По някое време Тони угаси лампата.

Пружините изскърцаха, докато се наместваше в леглото си.

— Тони?

— Да, селски?

— Харесвам те.

2.

Лайт се наведе над Бони и потърка буза в лицето му.

Хлапето го гледаше със страх и копнеж.

— Майката му е да го накараш да го харесва, не е ли така, приятелче?

Бони се съгласи безмълвно.

— Толкова си красив, че ми се ще да те схрускам! — промърмори Лайт и заби нокти в корема му. Бони изстена.

— Красив си! Обичам те, хлапе! — ноктите оставяха дълги резки в нежната детска кожа.

— Прекрасен си! — Лайт го обърна по корем и се изправи над него, набъбнал като цепеница.

Из „Кофи за боклук“ — Ким Нюмън

Стив изпи на един дъх чашата си и я протегна към Ким за още. По лицето му се бяха очертали нови бръчки. Отпи от питието си, пресегна се за цигара и продължи да говори:

— Тони наистина не допусна да ми се случи нищо повече. Не че можех да забравя как Карлос и компанията му ме насилват в клозета, но Тони поне ми вдъхна сигурността, че това няма да се повтори. Още на следващия ден Карлос се разхождаше по-насинен и от мен. Под закрилата на Тони животът в сиропиталището беше почти хубав. Пък и когато си малък и сам, е приятно да усещаш, че си нужен някому, че си желан и харесван… Когато станах на петнайсет, Тони навърши пълнолетие и трябваше да напусне „Хълмът на розите“ Тази мисъл ме ужасяваше. След четирите години с него не можех да си представя как ще се разделим. Така че подготвих почвата и духнах в първия удобен момент, няколко дни преди Тони да получи „отписното“ си. След сиропиталището имах някаква представа какво ще бъде навън, но се оказа, че и тя, както и детските ми мечти за града, се различава коренно от истинското положение. Все пак имах късмет, защото попаднах на Шайн още преди да е изминала една седмица от бягството ми…

… Стив лежеше в една купчина листа, когато чу някой да се приближава. Бе свикнал да спи леко като куче и стъпките го събудиха веднага. Не посмя да надникне през листата, но се стегна, готов да си плюе на петите, ако се наложи.

— Донесох ти нещо за хапване, хлапе — заяви собственикът на стъпките. — Не се крий, съгледвачите ми казаха къде си още снощи.

При споменаването на храна стомахът на Стив болезнено се сви. Не беше ял от поне четири дни — донякъде и защото гладът още не бе надвил гнусливостта и не бе посегнал към кофите за боклук.

— Хайде, хлапе, не се крий, ще стане лошо! Броя до пет и ако не излезеш, ще стрелям в листата. Едно…

Стив се показа намусено. Гласът принадлежеше на дребен и слабоват младеж, препасан с лента през челото.

— Така е по-добре. Глей ся, решил си да се заселиш на моя територия, пък аз случайно не трая сополанковци…

Противно на думите и тона си, младежът се подхилваше, пък и не държеше оръжие, нищо, че плашеше със стрелба — жълтата пластмасова кутия в ръцете му ухаеше умопомрачително добре.

— Ами… извинявай? — примигна срещу кутията Стив. Лигите му потекоха с такава сила, че челюстите го заболяха.

— Шайн съм аз и хич ник’ви извинения не трая в мойта смогерада.

— Стив. Ъъъ, Стивън Вайс.

— Дръж тая кутия и не ми се превземай, Стив!

Шайн му беше донесъл само няколко залъка — или поне на Стив така му се стори. Когато обра и последната троха от дъното на кутията, новият му познат го тупна по рамото:

— Тря’а да си същото хлапе, дет’ решило, че му е писнало в „Хълмът на розите“

— Да.

— Много мий приятно тогаз. Ама да не си помислиш, че ще те връщам в приюта. — Шайн изпръхтя. — Айде, идвай.

— Май нямам особен избор? — ухили му се Стив. — Идвам.

— Ето това е мъжка дума! — доволно се засмя Шайн. — Колата ми е ей там!

Смогерадата се бе разположила в изоставените квартали на изток от града. Отвън блоковете изглеждаха като след военни маневри, вътре обаче бяха обзаведени съвсем сносно. Така Стив заживя с Шайн. Беше добър любовник и способен ученик.

* * *

Беше излязъл на улицата да продава. Хладният вятър го караше да потреперва — дневният оборот също не беше кой знае какво и Стив аха да се накани да се прибира, когато пред него спря огромна лъскава кола. Вратата й се отвори и отвътре изящно спусна крак… момичето надали имаше шестнайсет. Приличаше на пеперуда с прасковена свежест. Възкликна театрално:

— Фиталгин! — срещнала ококорения поглед на Стив, уточни: — Имаш ли такова чудо?

— Че що да нямам?

— Дай трийсет тогава. — Момичето разтърси глава и добави предизвикателно: — Приятелката ми е лигла и се страхува да си купи сама!

— Богата лигла, предполагам?

— О, да, много богата… — „Пеперудата“ се озъби наежено, сякаш очакваше дилърът да се усъмни в това твърдение въпреки лимузината и очевадно скъпите й парцалки.

Стив й подаде пликчето с таблетките и прибра парите без коментар или поне без коментар по темата, понеже точно преди момичето да прибере островърхата си обувка с токче обратно в колата, той изръси:

— Какво ще кажеш да вечеряме някъде днес? — Момичето видимо се стегна, затова той допълни: — На съвсем приятелски начала!

— Защо не? Тук съм в пет. Избарай се официално.

В пет Стив цъфна на същото място, издокаран в нов костюм и с вратовръзка. Не беше сигурен дали не се е изхвърлил, докато лимузината не спря до тротоара.

Шофьорът слезе, заобиколи и му отвори задната врата.

— Господине?

В уюта вътре го очакваше Жана в палто от визон, изпод което надничаше черна вечерна рокля. Косата й беше събрана в сложна прическа на тила и имаше удивителния цвят на ирландски сетер.

— Страхотна си! — прошепна Стив.

— Ти също! Какво ще кажеш за „Елсън Смит“? — Жана му се ухили палаво. — Имат невероятен избор от десерти!

Първоначално беше решил да отидат другаде, но Жана изобщо не му даде право на избор.

Той имаше любовник, тя — любовница, но само няколко дни по-късно се събраха заедно в леглото и Стив трябваше да признае, че това беше най-невероятното и удивително нещо, което му се е случвало.

Три месеца по-късно попадна на засада и ченгетата го вкараха в предварителния арест за малолетни. Беше на шестнадесет години.

История втора

1.

Лайт кимна на Торн:

— Сега искам да се съблечеш бавно. Искам да танцуваш гол под звуците на музика, разбираш ли?

— Да, Лайт!

— Добре тогава! Ако е наистина красиво, тогава бих могъл… — Лайт изви глава и се усмихна. — Бих те целунал, ако това ще те вдъхнови! И помни, че ще бъда много нежен с теб тази вечер, ако танцуваш хубаво! Иначе… Не искаш да спиш сам в мазето при труповете, нали?

Из „Голи танци“ — Ким Нюмън

Стив унесено се усмихваше, докато гасеше поредната цигара в пепелника.

— Мисля, че е мой ред! — обади се Марк. — Ако не възразявате? Виж, Джен, не съм имал късмета на Стив да започна живота си на село. Нито съм се сблъсквал челно с неприятности. Те си бяха в реда на нещата поначало — живеехме в долнопробен пансион. Майка ми беше… танцьорка. По времето, когато станах на десет, двете ми по-големи сестри отдавна си изкарваха хляба на улицата. На петнайсет вече ходех с местната смогерада и отдавна носех пари за домакинството. Както и да е, една вечер мама се прибра след представление…

… Марк загреба поредната лъжица от рядката чорба в паницата си и вдигна глава.

— Мамо! — възторжено изписка по-малкият му брат.

— Още ли се мотаете наоколо?

— Днес Лиза каза, че можем да останем, и… — Марк сведе глава.

Майка му нежно го погали по косата.

— Има ли нещо? — сепна се той.

— В бара подготвят нов номер и си спомниха за мен… и за теб също. Би ли искал да играеш на сцената?

— Кой, аз? Иска ли питане?

— Тогава гледай утре да те заваря вкъщи сутринта, става ли? И Марк…

— Да?

— Попей ми, моля те!

Той се отзова на поканата на майка си с удоволствие. Имаше прекрасен глас и учителката по музика все го тормозеше да влиза в хора.

— Франки и Джони се любеха лудо… — пееше с пълно гърло Марк, но съседът ядосано удари по стената и майка му го спря с ръка.

На следващата сутрин за пръв път се озова на сцената на бара. Огромно впечатление му направи пълната с маси зала, през която минаха, за да се качат горе.

— Сега — каза майка му — маестро Боби ще ти посвири, а ти трябва да пееш и да се събличаш постепенно. Разбираш ли ме?

— Че то е просто! — Марк хвърли един поглед на маестрото. — Какво ще пея?

— Ако искаш за Франки и Джони? — предложи майка му.

Да бъдеш на сцената, бе едновременно приятно и плашещо. Марк смяташе, че се е справил чудесно — и майка му го похвали. Думите й звучаха като музика. Стоеше на ръба на сцената, гол, леко наведен напред и се усмихваше:

— Знаех си, че ще ти хареса, мамо!

Маестрото подхвърли иззад гърба му:

— Хлапето има страхотно тяло! Откъде го намери, Ани?

— О, знаех си, че ще ти допадне! Има пластиката на баща си, не мислиш ли?

— И кой е прословутият му баща?

— Марк Пауър, не му ли личи? Виж му лицето!

Боби стана иззад пианото, пристъпи до Марк на ръба на сцената, хвана го за въздългата коса и леко повдигна брадичката му с пръсти:

— Я се усмихни, а? Ммм, да, Ани, може и да си права! Че има и страхотен глас.

— Не се подигравай, Боби! Ще го вземеш ли?

— Разбира се! Хари Лашер ще откачи, като го види! Девствен ли си, хлапе?

Марк се изсмя.

Първото представление, в което участва, беше на дванадесети септември. Няколко пъти бе присъствал на цялостна репетиция и после бе надничал зад кулисите, но нямаше какво да го подготви за пълната с публика зала и шока, който изпита, когато изтича за първи път пред хората.

— Танцувай, дявол те взел! — изсъска му маестро Боби и Марк с рязко разтърсване свали вцепенението от себе си.

Беше облечен като джентълмен с бастунче и цилиндър.

Понеже изтърва първите няколко такта, наложи се да импровизира началото и галантно окачи цилиндъра на бастуна, а после ги запрати зад кулисите. След това обаче нещата потръгнаха. Беше забравил за публиката и пееше само за себе си. Не чу дори възторжените крясъци, когато смъкна ризата си. Смешно, но беше с ерекция, когато спря на ръба. Аплодисментите бързо разсеяха объркването му и Марк изтанцува няколко стъпки, докато го засипваха с цветя.

Вече беше излязъл изпод душа и се бършеше с хавлията, когато на вратата на гримьорната се почука.

— Марк? — попита режисьорът. — В настроение ли си за почитател?

— Какво имаш предвид, чичо Дан?

Дан отвори вратата:

— Хари, искам да те запозная с Марк. Марк, това е Хари Лашер. Хари… ъъъ… много хареса изпълнението ти и иска да те поздрави лично!

Марк погледна слабичкия господин и се усмихна. Лашер му върна усмивката:

— Прекрасен беше, Марк! Наистина чудесен! Не съм виждал друго момче да танцува така!

— Благодаря, господин Лашер! — Марк се поклони театрално.

— Е, ще ви оставя! — кимна Дан и затвори вратата.

— Майка ти е много хубава жена! — отбеляза Лашер кротко.

— След пет раждания е успяла да се запази! — отвърна предизвикателно Марк и ненужно разтърка с хавлията мократа си коса.

— Да, но… — Лашер преглътна. — Ти също си много хубав! Какво ще кажеш да поседнем тук на дивана? Наистина си много хубаво момче! — Посегна да го погали по бузата. — Миришеш толкова приятно! Харесваш ми, Марк… Притисни се до мен, ето така…

2.

Торн с подсмърчане вадеше дрехите си от гардероба, сгъваше ги и ги слагаше в сака.

— Любовта е като пица! — каза му Лайт с хладна насмешка. — Докато е топла, хапваш здраво! Като изстине, хвърляш я на боклука! Запомни това добре, танцьоре!

— Но аз още те обичам, Лайт! — изхлипа Торн. — Не искам… Не искам да си отида! Какво ще правя без теб? Не мога без теб, Лайт, имай милост! Защо ме гониш?

Лайт наклони глава. Усмихваше се и това беше кръвожадната усмивка на убиец психопат.

— Може би си танцувал лошо, Торн!

— О, отсега ще танцувам добре, Лайт, наистина ще танцувам! Където кажеш, само моля те…

— Ела! — Лайт се изправи.

— Къде отиваме?

— Да танцуваш!

Двамата се спуснаха във фоайето и преминаха в Балната зала. Само че този път на арената за кучешки боеве имаше грамаден лист стомана, накован с гвоздеи и обърнат с остриетата нагоре.

— Ще танцуваш ето тук! — каза Лайт. — И мисли му, ако сбъркаш в нещо! — Той измъкна пистолета си от кобура. — Хайде, Торн, започвай! Маестро, музика!

Из „Голи танци“ — Ким Нюмън

Марк гаврътна на екс питието си. Стив беше сложил ръка на рамото му и Джен ги разбра и без обяснения.

— Хубави времена! — ухили се певецът след малко. — Хич и не си мисли, че съм изменил на някакви специални принципи, като съм легнал с Лашер. Освен това Хари добре си плащаше за услугите. Прибра ме в дома си и ме гледаше по-добре и от сина си. О, не ме спря от бара и идваше да ми се любува понякога, но ме записа в скъпо училище. По света има множество по-малко галантни… меценати. Глезеше ме безобразно. Само че любовта е като пица! Така че в крайна сметка той си намери нов любовник, а аз не щях да се връщам в гадния пансион. Животът доста ме подмяташе. По едно време се сдружих с банда, наречена Лебедите — оттам ми е татуираният лебед. — Той плъзна пръст по бузата си. — Май не съм го споменавал по интервюта, а? — Пак се ухили и врътна многозначително очи. — Както и да е, важното е, че един прекрасен ден полицията ме пипна и ме пратиха на съд за малолетни. Знаеш как е в ареста… Тикнаха ми в ръцете пакет с пижама, сапун и четка за зъби и се озовах за пръв път в килия…

… Марк стоеше на прага толкова объркан, че в първия момент не забеляза момчето на горното легло. Килията беше съвсем малка — три на три метра. В средата имаше маса, от едната страна — двуетажно легло, а от другата беше мивката с огледало и шкафче.

— Здрасти бих рекъл! — обади се съкилийникът му.

— Ами, здравей.

— Аз съм Стив, а ти?

— Ъъъ… Марк.

— Защо са ти толкова потънали гемиите, Марк? Ако не е тайна де?

— Ами…

Мястото и за замах с ръка не стигаше, та да обхванеш цялата печал и мъка на положението.

— Е, братле, винаги има и по-лошо! — смигна Стив и се надвеси от горното легло. — Ти си в пандиза, щото си готин, мен ме прибраха за дрога и оръжие. Да познаем ли на кой му е по-криво положението?

— Ама. — Марк прокара пръсти през косата си. Усещаше бузата си да подскача, сякаш лебедът се кани всеки миг да излети.

— Хайде де, не бъди кисел, всичко ще се оправи! А и какво чак толкова лошо може да ти се случи? Смъртното наказание го отмениха, ако не знаеш.

— Е, да, но…

Лебедът вече трепереше.

— Стига, Марк! — Стив се пресегна отгоре и прокара показалец по птицата. — Обещавам, че няма да ти се случи нищо лошо. Пък и моите хора са ми взели добър адвокат, ще ни изкара за нула време.

Сприятелиха се бързо. Стив беше забавен събеседник и добър разказвач, който охотно споделяше подробности от живота си в смогерадата. Марк беше очарован. Често улавяше погледа му и се изчервяваше целият, но всъщност минаха няколко дни, преди Стиви да го покани в леглото си.

— Обичам те, хлапе! — казваше Стив и покровителствено рошеше косата на Марк, и това не бяха празни думи, а магнетично привличане… Онова, дето хората му викат любов.

Малко преди да изтече пълен месец от пристигането на Марк в ареста, процесът на Стив приключи и той беше пуснат с условна присъда.

— Ако вземат да ме пипнат пак, предстои ми въдворяване в Спецучилище! — със смях сподели Стив, докато си събираше нещата. — Ще гледам да не ме хванат и хей, не забравяй къде живея! Ще те застрелям на място, ако не ме посетиш веднага след като се измъкнеш оттук!

— О, да — изсумтя Марк, — ако се измъкна!

Процесът му вървеше лошо. Така че си потърси по-прост начин за измъкване и го намери в края на следващия месец.

Младичкият доктор гледаше в тавана и преглъщаше нервно.

— Има ли ти нещо, хлапе? — измънка той.

— Ами, като че ли съм простинал… — невинно проточи Марк. — Боли ме, когато пикая, и имам чувството, че топките ми са като камъни!

Бяха му подшушнали едно-друго за докторчето — и какво по-добро бонбонче за него от мило момченце с привлекателен глас?

— Ами… Дай да погледна!

Марк свали гащеризона си и когато докторът се наведе към слабините му, гальовно измърка:

— Колко нежни пръсти имате… Бих легнал с вас на място, Господ да ме убие, ако не е така!

Пръстите на доктора трепереха по слабините му. Бяха влажни от пот и хладни, същински червеи, но пък Марк беше срещал и по-отвратителни типове.

— Мисля — проточи докторът, — че ей тука на кушетката нещата ще станат по-лесни!

Смешен беше. Марк на няколко пъти едва си сдържа кикота — миризливото докторче чак се потеше от зор — но накрая покорно се съгласи с предложението да бъде преместен в лазарета.

В продължение на десет дни се излежаваше в единична стая с всички удобства, та чак до телевизор. Следобеда прекарваше с доктора и макар всеки път да стоеше дълго под душа, накрая взе да му се струва, че се е вмирисал от лигите му.

Удобният момент се появи в началото на септември. Беше пристигнала нова смяна санитари. Марк издебна единия, докато оправяше леглата, взе му картата и престилката и се измъкна на негово място с обедния автобус. Беше му приятно да се посмее на воля, седнал на пейката край някаква спирка на края на нищото. В портфейла на нещастния санитар имаше съвсем малко пари — колкото за билет до някой по-далечен град или за обяд и билет по-наблизо. Марк избра втората възможност и попадна в Сънивил, само че след края на сезона.

Повечето барове бяха затворени. Беше започнало да се свечерява и той с досада откри, че не е единственият, решил да си опита щастието в града. В крайна сметка си избра един от петте работещи бара и мрачно се настани на свободната маса до витрината — впрочем повечето маси бяха свободни.

— Какво ще поръчате? — осведоми се тъжният келнер.

— Просто чаша вода с лед! — Марк се засмя. — Поне привидно ще съм клиент!

Една от проститутките край стойката се присламчи на неговата маса:

— Какво изобщо си решил да правиш по това време в Сънивил, сладурче?

— Каквото може да се прави и другаде! — отвърна Марк с насмешка. — Утре се махам оттук! Все някой ще ме вземе на стоп! А ти какво правиш още в града?

— И аз това се чудя, красавецо! Слушай, имаш ли къде да преспиш? Като гледам, старата Лола пак ще спи самичка тази вечер! Защо не дойдеш да ми правиш компания?

— Не спя с жени, Лола, но мога да те гушна по братски, ако искаш!

Това беше първата и единствена нощ на Марк с проститутка. Рано сутринта се измъкна от затопленото легло и напусна Сънивил, както беше обещал. Вървеше край магистралата с широка походна крачка и се чувстваше наистина добре въпреки липсата на питателна вечеря и подкрепителна закуска — просто беше свободен.

История трета

1.

Лайт дълго мълча, преди да започне:

— Първият спомен, който имам… На дивана лежеше една жена — майка ми, но от лицето й помня само посинелите устни. Баща ми непрекъснато звънеше на Бърза помощ, диспечерката всеки път го уведомяваше, че екипът е тръгнал, но когато лекарите най-сетне дойдоха, беше вече твърде късно…

— Продължавай! — окуражително кимна психоаналитикът.

— После — погребението. Аз съм в черно костюмче, сресан, притиснал съм се до баща ми. Не мисля за мама, нея просто я няма. Не мога да свържа трупа в ковчега с нея, нали разбирате… Но ме е страх. Не мога да плача. Не знам за какво да плача… И… О, по дяволите, какво съм седнал да бръщолевя глупости!

— А как бих могъл да ти помогна, ако не ми разкажеш за проблемите си?

— Нямам нужда от помощ! — изрева отведнъж Лайт. — Не разбирате ли, нямам нужда от помощ! Просто ме оставете на мира!

Из „Без проблеми“ — Ким Нюмън

Стив сложи ръка на коляното на Марк.

— Ще донеса друга бутилка! — окашля се Ким. — Ако, разбира се, Джен желае да чуе историята до края!

— Да, моля… — Дженифър кимна. — Съжалявам, ако…

— Няма за какво да съжаляваш — Ким се засмя, докато вадеше новата бутилка от барчето. — Знаеш ли, и аз не съм искал да бъда онова, в което ме превърнаха хората! Разбираш ли — гой седна на мястото си и преметна крак върху крак, — дяволски много пъти се опитвах да променя пътя си, но обществото неизменно не ми даваше правото да го направя! Както сигурно знаеш, роден съм в Бурвил, предградие на Хопър сити. Майка ми почина рано. С баща ми се разбирахме добре, но той беше дребен техник в един от нефтопреработвателните заводи край Хопър и нямаше пари за нищо по-добро. В Бурвил се подвизаваше банда — смогерада би било силно казано — която се състоеше предимно от тийнейджъри. Нямаше магазинер, който да не си плаща редовно данъка на бандата. С малките деца разговорът беше съвсем прост — или плащаш, или те бият. Другите крадяха от родителите си. Какво можех да открадна аз, когато и бездруго едва свързвахме двата края? Така че между петата и седмата си година бях пребиван десетки пъти, докато бандитите не решиха, че мога да съм им по-полезен като преносвач на наркотици, който по този начин си изкарва за таксите. За мен беше чест — не, наистина беше привилегия да работя за бандата, защото това ми носеше не само правото да се движа свободно на територията на съседните банди, но и вдъхваше особен респект на останалите хлапета в предградието. За няколко години се нагледах и на наркомани, които са стигнали до дъното. Мисля, че това ме предпази да опитам по-късно и аз… Както и да е, бях добър ученик и често се говореше за прехвърлянето ми в някое елитно заведение, но нямаше кой да плати за това… По едно време — да съм бил десетгодишен тогава — баща ми получи предложение за работа на нефтодобивна платформа край екватора и за нас това беше златна възможност. Баба ми се съгласи да ме прибере за периода, докато татко натрупа пари на платформата. Аз също бях доволен — тогава вече разбирах какъв път съм поел като пласьор на наркотици. Радвах се, че ще мога да се измъкна от блатото! Доста наивен съм бил, Джен, не мислиш ли? — Той поклати глава и наля на всички. — Ето така в началото на учебната година аз се преместих в центъра на Хопър и постъпих в ново училище, което, както баба казваше, беше най-доброто в района…

… Младата учителка въведе Ким в класната стая и сладко се усмихна на децата:

— Е, милите ми, това е новият ви съученик, господин Нюмън! Ким, иди да седнеш ето там, на свободния чин до прозореца!

Първият час беше по обща история. Зададен бе въпрос и Ким свенливо вдигна ръка, но учителката го спря:

— Господин Нюмън, в десния ъгъл на чина имате сигнализатор, желанието си да кажете нещо ми предавайте чрез него!

— Извинете, госпожице, не го бях забелязал! — смирено кимна той. Не се чувстваше съвсем на място сред хлапетата от този скъп квартал и беше малко изненадан, когато децата го наобиколиха през междучасието и го помолиха да им разкаже за предградията. Ким прие интереса им съвсем доверчиво, за да открие само няколко дни по-късно, че е бил безсрамно измамен…

Първия път, когато му приписаха беля, той не разбра причината, протестира пред директора и беше сурово мъмрен. Втория път изчерпателното обяснение „Кой друг би го направил, освен едно бандитче от предградията?“ го накара да сведе глава.

Не можеше да свикне обаче с нещо друго — баба му също се отнасяше към него така, сякаш в следващия момент ще извърши престъпление. Може да го обичаше по свой начин, но беше дърта подозрителна вещица и Ким сподели положението с баща си още първия път, когато го видя.

— Майка ти съм я взел напук на нея — съгласи се Том простичко. — Знам я каква е тъща ми. Постарай се да потърпиш още няколко месеца — лятото вече ще имам достатъчно пари, за да се махнем оттук и двамата!

През зимната ваканция взе Ким със себе си на нефтодобивната платформа.

Да бъдеш част от сплотен екип, беше чудесно. След четири месеца в условията на необявена война Ким просто цъфтеше. Ловяха риба и се къпеха в топлото екваториално море, посетиха Африка — съвсем наблизо е, няма и стотина километра, беше казал баща му — и прекараха няколко приятни вечери под звездите…

Ким току-що се беше събудил, когато чу сирената.

Самият звук не предвещаваше нищо хубаво. Ким набързо навлече дрехите си и изтича на палубата. От входа към сондажното отделение бълваше гъст черен дим. Наоколо се суетяха работници. Том стоеше край една от водните помпи и момчето си проби път към него.

— Ударѝ една ръка, докато се опитам да помогна! — нареди му Том, остави помпата и се втурна под струите на един от маркучите. Миг по-късно вече беше влязъл в сондажното и Ким изтръпна, докато гледаше дима.

Баща му се появи след няколко минути. Носеше припаднал. Извика:

— Долу има още хора!

Останалите нерешително се тълпяха край помпите. Докторът се наведе над изнесения, но ръцете му трепереха и Ким видя колко много му трябваше, за да бие стимулиращата инжекция. Том отново излезе, стовари втория пострадал до първия, намокри се и пак влезе вътре. Изнесе може би седем или осем души, докато димът ставаше все по-гъст и по-гъст въпреки неистовите усилия на помпите.

Над сондата се появи вертолет. Работниците вече се изкачваха по въжената стълба, а Ким продължаваше да помпи, все пак баща му беше вътре и имаше нужда от помощ… Като че ли никой не се сети за Том. Той се бавеше и момчето заряза помпенето. Понечи да се втурне към сондажното, но нечии ръце здраво го сграбчиха през кръста. После помнеше само, че го носеха по въжената стълба, а той пищеше и се бореше… Малко след като вертолетът се бе отделил от платформата, тя избухна.

Върнаха го при баба му и този път нямаше шанс за съкращаване на присъдата. Тя вечно повтаряше, че мястото на хлапето е в Спецучилище — трудните за възпитаване малки престъпници били за там.

Веднъж намери на улицата часовник. Беше много красив — черен, със светещ циферблат и солидна цена. Ким мислеше да го покаже на баба си, но когато тя връхлетя върху него с обичайните упреци, той се отказа. Щеше да бъде наруган, обвинен в кражба, а и не искаше да се раздели със съкровището си.

Три или четири дни по-късно при баба му дойде майката на някакво съседско момченце и заяви, че Ким е крадец, защото си е присвоил часовника на сина й. След като изслуша поредица от неприятни епитети, бабата обеща да потърси часовника. Ким не я изчака да го направи. Още преди разговорът да е приключил, той вече беше далеч от дома си. Най-сетне свободен.

2.

Лайт замислено засмука сламката.

— И пак за белезите, нали? Не ви ли омръзна на всички да питате за това? Вечно защо това, защо онова…

— По-кротко, приятелю! — психоаналитикът дружелюбно наклони глава. — Просто ми разкажи!

— Платформата гореше. И ония изобщо не се опитваха да помогнат, нали разбирате? Да стоя и да гледам с презрителна усмивка, така ли? Та всички долу щяха да умрат… Можех ли да ги изоставя? Какви ти последствия, просто се втурнах в огъня! Смея да твърдя, че съм спасил поне няколко живота. Вярно, имам белези, но какво от това? Ето, нали виждате колко съм добричък! Може ли да свършваме вече? Хванал съм си мишка в килията и ми се ще да й извия врата! Освен това — Лайт остави сламката и се изправи, — както и да се ровите из съзнанието ми, няма да ме накарате да се чувствам какъвто не съм!

— Норман, във всеки един човек има зрънце доброта…

— Търсете го колкото щете, докторе! — Лайт разтвори ръце. — Само искам да ви дам един съвет! Ще ме вкарат в Спецучилище, но след няколко години ще изляза оттам. Гледайте да не ми падате в ръчичките… Не гарантирам, че ще умрете бързо и безболезнено!

Из „Без проблеми“ — Ким Нюмън

Ким поклати глава.

— Естествено, че постъпих глупаво. Откраднах кола. В жабката намерих пакет цигари. Свалих прозореца и запалих една. Пръстите ми трепереха. Почти прехапах филтъра. Давех се от топлия дим до сълзи в очите. Постепенно започвах да се чувствам по-добре. Човешки. Свободен. Кракът ми сам напипа педала за газта. Винаги е по-безопасно да откраднеш евтина износена кола, защото кое ченге ще тръгне да гони някаква трошка? Ченгеджийска им работа… Бях в толкова добро настроение, че даже натиснах спирачката, когато едно момче на шосето ми махна…

… Колата намали и Марк здравата се изненада, вече два часа вдигаше палец на шосето. Претича край колата и дръпна предната врата. Попита ненужно:

— Ще ме качиш ли?

Ким великодушно му посочи седалката. Марк се настани, тръшна вратата и колата постепенно набра скорост, за да излезе в най-вътрешната лента.

— Може ли една цигара? — обади се Марк.

Ким му подаде пакета. В трескавите движения на пътника си виждаше самия себе си отпреди малко. Попита:

— Закъде си?

— А ти? Накъде пътуваш?

— Накъдето ми видят очите!

— И аз съм в същата посока! — Марк запали втора цигара. — Майтапя се. До Събмит Сити трябва да стигна.

— Оттам ли си?

— Не, но имам приятел, води смогерада.

Ким бръкна в жабката и извади пътна карта.

— Добре! — той бутна картата обратно. — Потегляме на изток!

— Защо? Събмит е на запад, ако не ме лъже паметта…

— Ще сменим две-три коли и ще позаобиколим. Така ще ни търсят в обратна посока!

— Крадена ли е колата? — Марк посегна за нова цигара. — Слушай, хайде първо да спрем някъде и да ме черпиш два-три големи сандвича? Умирам от глад!

Прекараха точно седем дни по пътищата. Смениха общо четири коли. Последната беше очукана алфета с учудващо добър двигател, за която Марк с усмивка попита:

— Чудя се дали не сме свили някоя ченгеджийска кола?

По обяд на осмия ден вече бяха в Събмит. Ким не без опасения вкара колата в тесните улички на предградието. Алфетата си я биваше въпреки преклонната й възраст, но нямаше да ги запази от някой внезапен откос, а сигурно щяха да получат такъв, ако продължаха в същия дух.

Едно яйце се разби точно пред колата и Ким натисна рязко спирачката. Марк слезе, вдигнал високо празните си ръце, и извика:

— Искам да се срещна със Стив Вайс. Бяхме съкилийници. Ще се сети!

— Чакай там и не мърдай! — отвърна звънък момчешки глас.

Марк седна на капака на колата и запали цигара.

— Смотаняци! — повика ги след малко момчешкият глас. — Оставете возилото тук. Ще свиете в първата пряка вдясно, Стив ви чака!

Инструкцията беше съвсем точна. Стив ги пресрещна още пред първия вход.

— Здрасти, Марк! — сграбчи той приятеля си в мечешка прегръдка. — Добре изглеждаш! Знаеш ли, че те търсят под дърво и камък? Страхотен номер си им погодил!

— Аз съм по номерата, Стиви, знаеш ме! — Марк се сгуши в ръцете му и вдигна очаквателно лице.

Ким, с ръце в джобовете, ги изчакваше да свършат с дългата задушевна целувка. Най-сетне Марк се сети да обясни:

— Срещнах го по пътя. Казва се Ким! Бил е със смогерада. Казах си, че може да ти е от полза!

— Здрасти! — промърмори неуверено Ким.

— Добре дошъл на моя територия! — приветства го Стив. — Е, момчета, да ви запозная с моето съкровище! За колата не се безпокойте. Ще я закарат по-далечко и ще я зарежат там.

Главният щаб на смогерадата се помещаваше в луксозен апартамент. Дори само по това можеше да се съди за доброто положение на Стив и останалите. Когато влезе в жилището, Ким изпита болезнено желание да се изкъпе, да си сложи официален костюм и да заговори с аристократичен тон. Скъпата мебелировка просто го изискваше!

— Това е Жана! — представи я Стив хрипливо на влизане в хола.

Ким пристъпи сковано към кушетката, на която се бе излегнала Жана. Приклекна и целуна отпуснатата й ръка. Жана се засмя и морковеночервената й коса се залюля като развълнувано море. Беше красива. Толкова красива, че Ким просто не можеше да повярва в съществуването й. Носеше прилепнала черна рокля с дълбоко деколте, изпънато от млечнобелите й обли гърди.

— Приятно ми е да се запознаем! — измърка тя с дрезгав глас.

— Да! — успя да смотолеви Ким. — И на мен!

Марк стоеше безмълвен зад него, преизпълнен с изгаряща ревност. Стив сложи ръка на кръста му и нежно го ощипа.

— Едното няма нищо общо с другото, приятелю! — каза той. — Повярвай ми!

История четвърта

1.

Лайт остави сака си на леглото и хвърли поглед през прозореца.

— Господи боже! — рече саркастично на мускулестото момче на съседното легло. — Тия сериозно си мислят, че могат да задържат Лайт в дупка като тази! „Общуването с деца на твоята възраст със сигурност ще спомогне за…“ — Сполучливо имитираше психоаналитика от предварителния, но не издържа и се засмя.

— Вярно ли си Лайт? — попита съседът му подозрително.

— Тъй вярно, красавецо! Да нямаме стари дългове? — премери го Лайт с блеснали очи.

— Убил си брат ми, казват!

— Убил съм много хора…

— Казваше се Кайл.

— А, този смотаняк ли?

Момчето му се нахвърли с рев. Лайт го пресрещна спокойно, просна го на пода и методично го преби с ритници. Беше му много приятно.

Из „Светлият боец“ — Ким Нюмън

Марк врътна очи срещу Джен и се засмя:

— Май и на теб отплатата за марсианските истории ти идва малко множко! Можем да прекъснем, ако искаш…

— О, не! — тя поклати глава. — Ако спрем сега, то утре вече ще е късно да започваме отново! Просто… много неща са изменени в биографиите ви!

— Разбира се, че ще е така! — Стив се наведе напред. — Скъпа моя, хората не обичат да знаят как е било всъщност. Не щат да четат истината, честен кръст. Не могат да си представят свят, в който такива като нас са мръсна бандитска паплач. Разбира се — добави той трезво, — от това интервю няма да излезе. „Артхаус“ няма да го публикува.

— Все ми е едно — Джен се пресегна за бутилката, наля си и отпи солидна глътка. — Но… благодаря за истината! Мисля, че след всичко това…

— Да разказваме по-нататък! — прекъсна я Ким. — Иска ми се да свършим до сутринта, защото в градчето не сме само ние за гледане.

— Мой ред е тогава! — Марк се изкашля за да прочисти гърлото си и започна. — Небрежно облегнат на ъгъла, наблюдавах плътния поток от хора, който течеше край мен. Отсреща примигваше рекламата на старото кино. Жана и Ким се приближиха по отсрещния тротоар. Като ме видя, Жана ми махна и аз се отлепих от стената…

… Бяха прекарали три блажени месеца в смогерадата на Стив. Блажени както за Марк, който отново споделяше леглото му, така и за влюбения до уши Ким, залепен като гербова марка за Жана. Марк смяташе, че тя и Стив се срещат от време на време за по-интимни приключения, но това не му влизаше в работата. Докато чакаха Стив, тримата хапнаха сладолед и си поприказваха за бизнес. Марк тъкмо бе започнал да се притеснява да не закъснеят, когато Стив се появи с чантичка в ръка.

— Изкарах парите за пуканките! — провикна се той отдалече.

— Добре ли беше днес? — попита Ким.

— О, да, лепна ми се цяла група. Елате, да влизаме! — Стив прегърна Жана през раменете.

Докато вървяха през фоайето, Марк почувства смътна тревога. В тесния проход към залата вече му се струваше, че ще припадне, а в гърдите му се бе свила болезнена топка. Почти го очакваше — четири ченгета на входа на залата и още четирима изникнаха безмълвно зад гърба им. Нямаше време дори да скрият стоката.

Марк равнодушно дъвчеше дъвка. На скулестото му лице не се изписа нищо, но той завъртя очи и каза повече на Ким, отколкото на Стив:

— Не искам да ни разделят!

Стив и Жана попаднаха в поправителна колония. Ким и Марк се събраха отново в полицейската кола, която ги откара към Спецучилище Х3.

Марк конвулсивно стискаше ръката на Ким. Погледът му уплашено шареше по високата телена ограда, край която минаваха в момента.

— Хайде, слизайте, хлапета! — недружелюбно им подвикна съпровождащият ги полицай.

Безличната бяла сграда спокойно можеше да е и лудница, и обикновено градско училище. Към тях по стълбите се спусна жена с папка в ръце. Каза им:

— Добре дошли, приятели!

Ким я погледна мрачно.

— Добре дошли! — повтори посрещачката им. — Приятно ми е да се запознаем, аз съм главният педагог на това училище. Казвам се Ема Носос и ако занапред имате някакви проблеми, ще трябва да се обръщате към мен. Елате, ще ви покажа вашата стая!

Помещението беше малко, обзавеждането — вехто. Марк остави сака си на едното легло, седна и с гробовен глас заяви:

— Това е краят!

— Така ли? — Ким саркастично му се озъби. — Я се стегни, смотаняк такъв!

Марк сви рамене и се отпусна назад, изпълнен с безразличие. Ким потръпна — беше му пределно ясно, че му предстои да живее месеци наред с напълно отчаян човек…

Случи се обаче друго.

В градината на училището имаше езеро, обградено с нисък камъш, който едва вирееше по тревистите брегове. В езерото живееха десетина бели лебеда с подрязани крила — умен психолог в министерството бе решил, че присъствието на благородните птици ще подейства добре на децата. Лебедите бяха зачислени в училищния инвентар, получаваха храна от дежурните учители и не може да се отрече, че бяха приятна гледка за окото и добра компания, когато искаш да се усамотиш. С настъпването на лятото Ким започна често да води Марк при езерото. Просто не можеше да го гледа как седи отчаян в стаята.

Една сутрин две железни ръце го сграбчиха за раменете и буквално го вдигнаха над леглото.

— Ей! — изрева Ким, опитвайки се да улучи нападателя си. Юмруците му сънено шареха във въздуха.

— Спиш като пор, глупако! — изкрещя в ухото му Марк и го задърпа към прозореца. — Ела да видиш нещо!

Ким неразбиращо примигваше срещу залетия от слънце двор.

— Ей там гледай, човече! — Марк му посочи езерото.

Ким хвърли едно око на жабунясалото езеро и сви рамене.

— Не виждаш ли черния лебед? — изгуби търпение приятелят му.

В далечния край действително плуваше изящен черен лебед.

— Чудесен е, нали? — Марк целият сияеше.

— Ами, да, наистина е страхотен! — съгласи се Ким. Беше доволен, че най-сетне нещо е заинтригувало приятеля му, но защо, по дяволите, трябваше той да си плаща за това?

2.

Лайт влезе в учителската стая и попита невинно:

— Викали сте ме?

Харингтън вдигна глава от папката, която държеше, и кимна:

— Точно така, Норман! Тъкмо четях заключението на психоаналитика ти от предварителния арест!

— Блестящ човек беше! — Лайт се усмихна.

— Беше?

— Скоро ще стане в минало време.

Харингтън пропусна тази забележка край ушите си. Просто продължи:

— Той препоръчва да ти поверим домашно животно! Какво би си избрал?

— Тигър? — предложи Лайт.

— Говоря сериозно!

— Питбул тогава!

— Приготвили сме ти папагалче.

— Много лесно ще умре! — Лайт поклати глава. — Аз обичам да има малко борба, преди да убия животинчето!

Из „Светлият боец“ — Ким Нюмън

Марк се усмихна и в бръчиците под окото му татуираният лебед поклати глава.

— Падам си по лебедите още от преди онази училищна история… — Той се усмихна. — Знаеш ли, Джен, лятото и есента, които прекарах в Спецучилището, бяха наистина прекрасни, ако щеш вярвай. Мина доста време, преди да се сприятеля с лебеда, но си заслужаваше! Нарекох го Белязания. Всеки ден след училище ходех при него, той излизаше на брега и заедно си седяхме там до мръкване… Ким май не беше много доволен. — Марк дяволито се засмя. — Ама признай си, човече, харесваше ти!

— Все още си го спомням с топло чувство! — смигна му Ким. — Но ти забравяш как завърши цялата работа с птицата!

— О, да! — Бузата на Марк затрепка конвулсивно и лебедът изпърха с крила. — Дойде зимата, винаги идва, знаеш…

… Навън виеше зимна буря. Когато Ким се събуди, снеговалежът вече беше спрял, но вятърът все още блъскаше яростно по прозорците.

Марк вече беше станал. Гледаше езерото. Разсеяно се усмихна, когато усети, че Ким се раздвижва. Ким му се усмихна на свой ред — лебедът бе обсебил приятеля му, но му бе върнал и желанието за живот, бе го излекувал от отчаянието… Можеш ли да се сърдиш на една птица след нещо такова?

Третия час имаха литература. На Ким този предмет му вървеше добре и си позволи да позяпа през прозореца. Видя как дежурният учител излезе да нахрани лебедите. Белите, привикнали с това, веднага доплуваха до брега. Черният също се приближи — плашлив, предпазлив и изящен. Учителят изкрещя нещо и Белязаният се отдръпна. Правеше малки кръгчета близо до останалите. Изглежда беше гладен. Учителят се наведе и хвърли по птицата камък. Грачейки, лебедът заплува през езерото, пляскайки немощно с криле. Движеше се някак странно, леко килнат на една страна. После внезапно започна да потъва.

Ким още зяпаше недоумяващо, когато Марк скочи от чина си и хукна към вратата.

— Марк Корниш, какво си мислиш, че правиш? — извика след него учителката, но той вече беше изхвърчал от стаята. Миг по-късно Ким го видя да пресича двора. Беше сигурен, че и двамата ще отнесат по едно наказание за цялата тази работа, но стана и изтича да помогне на приятеля си. Просто не можеше да го остави сам…

Когато излезе навън, Марк вече бе изнесъл Белязания на брега и го мъкнеше към купата сено в дъното на двора.

— Хайде, моето момче — увещаваше го дежурният учител — ела и остави този…

— Мръсник! Идиот! — Марк се обърна към него разтреперен. — Ти го направи, ти наистина го направи, убиец такъв! Садист!

Когато най-сетне ченгетата от охраната успяха да качат Марк в стаята му, той беше посинял от студ и трепереше, но яростно се съпротивляваше. Накрая единият дневален го заплаши със затвор за телесни повреди и Марк се укроти.

Ема Носос помами Ким с пръст и тихо го попита:

— Какво се опитваше да направи твоят човек?

— Удариха лебеда му, нищо повече… — Ким поклати глава. — Не беше честно, а и знаете, че той държи на тази птица!

Марк трепереше неудържимо под одеялото и Ким се пъхна при него. Марк го прегърна и сгуши глава на гърдите му.

— Толкова си топъл…

Ким го притисна към себе си и нежно погали гърба му:

— Спи сега! После ще отидем да видим Белязания…

Марк постепенно се затопли и се унесе.

Следобеда намериха лебеда мъртъв. Някой варварски беше пречупил врата му. В стъклените очи на птицата бе застинал ужас.

Марк плака. Безпомощен да му помогне, Ким го държеше здраво в прегръдката си. После погребаха Белязания близо до езерото. Вечерта дежурният учител намери пред вратата си удушен бял лебед. На следващия ден имаше още един. Когато на третия ден Марк вдигна висока температура и го закараха в болница, всички смятаха, че това е краят на удушените птици. Само че Ким също обичаше Белязания…

История пета

1.

Лайт влезе в кабинета и спря до вратата. Поздрави тихо:

— Добър ден!

На табелката на бюрото пишеше „М. Г. Мортимър“ Очилаткото дори не отмести очи от компютърния екран. Отбеляза:

— Излизате от Спецучилище, така ли?

— Не се опитвам да го крия! — Лайт с горчивина изви устни. — Но миналото ми е забравено и погребано. Искам да работя като всеки друг.

— В нашия завод много държим на образцовото поведение и…

Лайт с една крачка стигна до бюрото, наведе се над ръба, завря лицето си в това на Мортимър и зловещо процеди през зъби:

— Мъртъв си, човече. Пиши се умрял.

После излезе и хлопна силно вратата.

Из „Разните работодатели“ — Ким Нюмън

Марк облиза пресъхналите си устни:

— Това беше историята с птиците! Сега е ред на Стив да си излива душата!

— Нищо по-лесно от това! — Стив поклати глава. — Виж, Джен, тази част от биографията ми е вярна — в затвора провеждаха специални курсове за рехабилитация и там за пръв път се запознах с мислошлема като средство за рисуване. Бях очарован! Не си и бях представял по такъв начин света около себе си. Велико нещо беше това, мислошлемът, и първата ми работа навън беше да си купя един. Втората — да се обадя на старата любовница на Жана. Тя се беше върнала при нея и както вече се сещаш, Джен, третото нещо след напускането на затвора бе да се съберем отново…

… Строг прислужник в черно отвори вратата и любезно се осведоми:

— Вие трябва да сте Стивън Вайс? Очакват Ви!

Къщата беше огромна и стара. Стив изкачи полека многото стъпала към горния етаж. Чувстваше болезнено, че мястото му не е сред лукса и разкоша, които го заобикаляха — или поне не и когато носеше омачканите си стари дрехи. Мигом забрави за това обаче, щом видя Жана да излиза от стаята в дъното на коридора.

Беше страхотна. Годините в затвора я бяха променили и сега вместо привлекателно младо момиче тя беше сочна. Вече жена. Косата й, все още доста къса и със следите от затворническа прическа, беше умело гарнирана с диадема. На ушите й се поклащаха скъпи обеци, а разкошната й червеникава рокля прилепваше плътно към тялото и очертаваше съвсем точно умопомрачителните й форми.

— Стив! О…

Прегръдката й го превърна в гръмоотвод за искрящата енергия на светкавицата й. Целувката й имаше вкус на череши и ванилия. Един ден щеше да я нарисува, каза си Стив, и не затвори очи.

Задъхана, Жана се усмихна до сълзи:

— Ела да те запозная с Уилма!

Стаята беше толкова семпло и същевременно така луксозно обзаведена, че Стив едва успя да си поеме дъх от шока. Моментално си представи картина и с усилие се въздържа да не измъкне на място мислошлема.

Уилма седеше в едно кресло близо до прозореца. Беше може би шестдесетгодишна, все още чудесно запазена.

— Приятно ми е да се запознаем, млади човече! — усмихна му се тя. — Все пак наистина си много хубав! Чудех се що за човек успя да ми отмъкне Жани, но ти надминаваш всичко, което съм си представяла!

— Благодаря за комплимента, госпожо!

— Просто Уили, ако нямаш нищо против!

Стив се приближи до стола, пое протегнатата ръка на Уилма и я целуна с цялата галантност, на която беше способен.

— Ти наистина си един много сладък джентълмен! — Тя му се усмихна още по-широко. — Жани? Ще споделиш ли с него идеята си преди вечеря?

— Мислех си за сър Дезмънд! — Жана се настани в краката на Уилма и подкани с жест Стив да направи същото. — Уилма познава голям кръг от богати хора, които се нуждаят от млади и способни партньори — а ти, Стиви, имаш нужда от пари и подкрепа, нали така? Ето защо ти предлагам сделка!

— Сър Дезмънд на тепсия, така ли?

— Той ще ти хареса! — Жана сложи ръка на коляното му. — Знам, че е малко прибързано и друго си си представял за живота навън, но… Нашата смогерада отдавна се е разпаднала. Пък и нямам намерение да те видя пак в затвора… Един богат покровител ще ти позволи да се занимаваш само с това, което желаеш. Беше ми писал, че си започнал да рисуваш. Сър Дезмънд ще ти даде възможност да завършиш Художествената академия и ще ти предложи връзките и подкрепата, необходими да започнеш кариера. Аз самата следвам дизайн и вътрешно оформление. Така ще си и близо до мен.

— Уили? — Стив се извърна. — Как се примиряваш с толкова практичност и своеволие?

— Не съм искала от нея любов и вярност, ако това имаш предвид, млади момко! — Уилма присви устни. — Жана без съмнение е привързана към мен по един или друг начин, а освен това сме сключили сделка, каквато можеш да направиш и ти с някой от приятелите ми! Не мога да ти предложа нищо по-добро — но ти си решаваш сам.

— Да, разбира се! — Стив кимна с неохота. — Не съм си представял така нещата, които ще правя, когато се озова на свобода, но сте прави и двете — доникъде няма да стигна, ако започна от нулата. Мисля, че ще е добра идея да ме запознаете с вашия сър Дезмънд!

Така и стана. Още същата вечер Стив и новият му покровител сключиха сделката и я подписаха в леглото. Дезмънд беше приятен стар господин и животът с него не беше труден за Стив, още повече че можеше да прекарва доста време и с Жана, а същата есен започна следването си и направи голяма изложба малко преди Коледа, но той искаше повече от живота — и го получи, когато съвсем случайно срещна в парка стар приятел.

Започваше да се здрачава и Стив се чувстваше неуютно в пустия парк. Порица се сам, че се плаши от сенки, и втори път се порица, че още се мисли за бандитче от предградията, а всъщност е издокаран и зализан и като нищо ще си го отнесе…

— Вдигни си високо ръцете, лигльо! — нареди студен груб глас. — Стой си на мястото и не шавай, че ще стане по-лошо!

Лицето на нападателя бе надлежно скрито под смъкната плетена шапка, но на Стив той му се стори някак познат. Тихо се пробва:

— Тони?

Онзи така се олюля, все едно Стив го беше ударил.

— Тони, аз съм Селския, Стив!

— Сериозно ли говориш? — Маскираният здраво го ощипа отзад. — Прав си, този задник не бих го сбъркал с нищо друго! Бая време мина, а?

— Което си е вярно, вярно си е! — Стив се засмя. — Дали да не…

Внезапно друг суров глас се намеси:

— Ей, ти с шапката, горе ръцете!

— Но… — заекна Тони, докато вдигаше старателно ръце. — Господин полицай, аз просто…

— Е, хайде, не ми казвай, че не съм видял правилно!

Стив се извърна към ченгето зад гърба си и се засмя:

— Съвсем навреме, господин полицай, но на грешно място! Ние просто се забавлявахме, не нарушаваме реда в парка, нали?

— Не, наистина, но… — полицаят го измери от глава до пети, остана доволен от приличния му вид и кимна. — Сигурен ли сте, че този тип не ви беше опрял нож в гърлото?

— Напълно! Приятели от детинство сме. Ела, Тони, чакат ни вече, доста се забавихме този път!

— Да ви придружа до изхода все пак? — поколеба се полицаят.

— Ако желаете! — Стив хвана Тони за ръката. — Живеем съвсем наблизо, при сър Дезмънд Рейнолдс, но ще ми бъде приятно да ви поканя на чашка у дома!

— На работа съм! — отказа с явно съжаление пазителят на реда. — Е, приятна вечер, момчета, и не си играйте друг път така, защото колегата ми не е мекушав като мен!

Двамата повървяха доста, преди Тони да си поеме дъх облекчено:

— Господи, Стиви, спаси ми кожата! Можеше да ме предадеш като нищо!

Стив го изгледа изпод вежди.

— Това пък защо? И като споменах на онова ченге за чашка, защо не се отбиеш у дома да пийнеш нещо с мен и сър Дезмънд?

— Сериозно ли говориш?

— Ще видиш, приятелят ми много ще те хареса! Както ми каза една позната, ако я перифразирам, той е един развратен стар господин и си пада по престъпниците!

— Добре си се подредил, значи!

— Е, старая се, макар старите времена често да ми липсват!

— Не и Карлос, нали?

— Не бях се сещал за него от години! Не, определено не и той!

2.

Лайт стоеше притаен в сянката на ъгъла. Когато видя Мортимър да излиза от кантората, тръгна след него. Беше облечен в черно и приличаше на подвижна сянка. Издебна мъжа, докато стигне до колата, приближи се до него и го потупа по рамото:

— Здрасти, господин приемателна комисия! Как сме днес?

Мортимър се обърна и смръщи вежди:

— Познаваме ли се?

— Да бе, мой човек, неотдавна кандидатствах за една въшлива работа при теб! Май не си взел на сериозно думите ми, така ли е? Очаквах да те видя с цял отряд телохранители, а ти се разхождаш сам-самичък посред нощ!

— Работих до късно!

— А, ето какво става, когато човек си има работа! — Лайт цъкна с език. — Добре, да пристъпим към същината на въпроса…

Кимна приветливо и заби юмрук в слабините на жертвата си.

Не остави на нещастника време да се опомни. Чувството, че си силен и можеш да убиеш, беше опияняващо. Свирепо риташе падналия в краката му човек и не спря, докато онзи не започна да храчи кръв. Едва тогава заби един последен удар в ребрата му и си тръгна с ръце в джобовете. Беше му приятно да знае с каква надежда го гледа Мортимър и как си мисли, че го е навестил малкият дявол. Когато се отдалечи достатъчно, Лайт се обърна, извади пистолета си и го застреля. На вратата на колата цъфна червено цвете от кръв и мозък.

Из „Разните работодатели“ — Ким Нюмън

Стив протегна крака към огъня и се усмихна разсеяно, докато Марк му пълнеше чашата:

— Бяха знаменити времена, Джен! Възход и падение, толкова малко му трябва на човек, за да падне от острието, на което балансира! Разбира се, трябва да чуеш и края на тази история за след затвора! Не че съм искал да се забърквам в делата на Тони, но нямаше начин това да не стане, след като излизах с него и посещавахме едни и същи клубове. Имах достатъчно джобни да си купувам понякога дрога, а и животът ми между леглото на богаташа и Художествената академия не беше твърде весел. Старата любов ръжда не хваща, та накрая се оказа, че съм тръгнал на път с колата, на седалката до мен е Жана, а в багажника возя цял сак със… странични доходи…

… Жана го гледаше с лека усмивка:

— Разбирам те и не те разбирам. Ясно ми е, че си израсъл по начин, който изключва миролюбивото живуркане, и това те кара отново да се впуснеш в бизнеса. Но не схващам защо го правиш, след като Дези те е устроил добре! Стиви, обичам те, но не желая да се забърквам в истории с наркотици. В моя дом такива неща няма да влязат. Веднъж вече бях в затвора и нямам намерение да се озова там втори път!

— Не искам да те забърквам с наркотици, Жан! Спокойно можеш да потвърдиш, че не си знаела нищо за товара, ако ни хванат!

— И да те предам?

— Бизнесът си е моя работа, ти си ми само критик и любовница, нищо повече! — Стив се наклони към нея и я целуна, без да отделя поглед от пътя. — Освен това държа да останеш навън дори и ако ме хванат! Твоето място е в къщите на хората и скъпа, ти си страхотен дизайнер!

— Наистина ли го мислиш? Знаеш ли — Жана сложи ръка на коляното му и леко стисна пръсти, — много ми се иска сега да спрем на ей онази отбивка и да ми докажеш, че ме бива за любовница!

— Не за дизайнерка, така ли?

— Именно за любовница! Понякога си мисля, че покрай Дези и другите си приятели забравяш, че на този свят ме има и мен!

— Добре — Стив натисна спирачката и мушна колата в храсталака край пътя, — но държа да те уведомя, че седалките на тази кола са изключително удобни за любов, и после може да не ти се иска да тръгнем отново!

— Ще го мислим, като му дойде времето.

— Както кажеш! — Той наклони седалката си назад, придърпа Жана върху себе си и я целуна. Устните й имаха вкус на сладко. Плъзна пръсти по напрегнатите й гърди и се усмихна. Каквато и да беше тя, винаги щеше да си остане единствената жена в живота му.

Така живееха. Когато не беше по бизнес, излизаше с Жана. Разхождаха се из града и неизменно го учудваше способността й да се преобразява — винаги различна като река, в която не можеш да влезеш втори път… Всъщност точно така, докато си зяпаха по витрините, забелязаха една книга, която ги накара да спрат и да се вторачат смаяно.

Наричаше се „Светлина“ и от корицата ги гледаха две целуващи се момчета.

— Господи боже! — Жана стисна ръката на Стив. — Това си ти!

— Вярно прилича на мен! Може би дори по-малък, отколкото се запознах с теб, но… Виж, виж само автора!

„Ким Нюмън“ с букви като от светлина в горния край на корицата.

— Трябва да си я купим, хайде! — Жана решително го повлече към книжарницата. — Ако е нашият Ким, значи ни е описал нас там вътре!

— А ако не е?

— О, я стига!

Книжарницата беше полупразна и толкова тиха, че Стив чак се почувства неудобно, докато вървяха с Жана през помещението към рафтовете с екшъни. Още отдалече видяха „Светлина“. Младеж с черно яке прелистваше книгата и лъч светлина озаряваше право крилата на лебеда на бузата му.

— Хей, Марк! — повика го Стив. — Ти ли си, човече? Ей, тази година много ми върви да преоткривам стари приятели!

— Здрасти, Стиви! Жана, страхотна си! — Марк им се ухили. — Бас хващам, че видяхте книгата и затова влязохте!

— Печелиш баса! Наш Ким ли е?

— Да, издадоха го! Беше я почнал още в училище… — Марк затвори книгата и потупа с длан по корицата. — Всичките сме вътре, Стиви! О, само почакай! Героят му Лайт е садист и изверг като онзи Шайн, чието място ти си заел, но историята му… Да не повярваш!

— А мен? — Жана си взе една „Светлина“ от рафта. — Мен ме няма, така ли?

— В следващата книга — поклати глава Марк.

Платиха си книгите и замениха тишината на книжарницата за кафенето на ъгъла.

— Доколкото знам — обясняваше Марк — Ким сега живее с баба си и следва филология. Разделихме се, когато го уволниха от първата му работа. Знаете, че той от самото начало искаше нещо повече, отколкото бизнесът може да му даде…

— А ти с какво се занимаваш? — полюбопитства Стив. — Не ми изглеждаш да си черноработник на някое пристанище!

— О, бях и това, преди да ме изритат! — Марк се засмя. — Сега съм в бар. Потни мъжаги, непослушни пръстенца, танци-манци, такива ми ти работи. И преди съм го работил, та не се оплаквам! Пада добър бакшиш… Пък и пея в бара през уикендите. Ходя на уроци, кой знае, може някой ден да стана истински певец. Защо не дойдете тази събота да ме чуете? За сметка на бара!

История шеста

1.

Лайт затвори вратата след себе си. Хвърли кислородната маска, смъкна затворническия гащеризон и се пъхна в малката баня. Мощната струя на душа жилеше безпощадно тялото му и постепенно отми както мръсотията, така и умората. Лампичката над крана светна и след миг струята спря. Лайт метна хавлията на раменете си и се запъти към леглото.

Беше глупаво да се остави да го хванат. Но присъдата не беше голяма, оставаха му само шест месеца и след това щеше отново да излезе навън и да си отмъсти на всички, които го заслужаваха.

Изръмжа, намести се под завивките и заспа. Цял ден си бе мечтал за това!

Из „Марсиански прелюдии“ — Ким Нюмън

Марк бе отишъл до кухнята. Върна се с камара сандвичи.

— Време е за нощна закуска, момчета… и момиче, разбира се! Надявам се да не си вегетарианка, Джен? Забравих да те питам.

— Не съм! — Тя поклати глава. — О, знаете ли, аз също съм гладна!

— От много приказки и от много слушане се огладнява! — Стив грабна един сандвич. — Ау, страхотни са, с краставица и горчица!

Ким му се ухили през масата и го изчака да преглътне първата хапка, преди да подеме:

— На излизане от Спецучилището си мислех, че светът ми е в краката. Нямаше начин животът да стане по-лош отпреди, нали? Само колко бърках!…

… Заедно с Марк бяха наели малко апартаментче в предградията. Когато за първи път влязоха вътре, в лицата ги блъсна застояла смрад на мухъл, пот и изпражнения.

— Боже господи, тук ли смяташ да живеем? — Марк стисна носа си с пръсти. — Че тук и хлебарките вече са се споминали!

— Ще се превърне в дом! — увери го Ким. — Ще видиш! Но ако имаш други идеи, не те държа насила.

— А къде да отида? Отново на улицата? Не, благодаря, не това ми е представата за живота!

За представата говориха и по-късно, след като вече бяха започнали работа в консервната фабрика.

— Мразя това! — Марк с ярост захвърли сака с униформата си на леглото. — Ден след ден стоим и гледаме как зеленчуците се точат по конвейера! Ако видим морков в доматите, това е събитие.

Ким присви рамене и смени темата:

— Ще излизаш ли тази вечер?

— Да, ще отида да обърна едно питие в някой бар, а ако си хвана и приятел, поне вечерта няма да е завършила зле! Трябва да плащаме наема, нали се сещаш!

— Какво ли бих правил без теб?

— Каквото правиш и сега, Кими — тросна му се Марк, — само че вместо да ходиш на лекциите по филология вечер, щеше да бачкаш на втора тъпа работа. Или да продаваш на улицата. Защо, по дяволите, не опиташ по този начин? Поне няма да се свираме в мизерната дупка!

— Хайде да не започваме, а? Стига ми, докъдето се дотъркалях! Знаеш, че имам оферта за книгата, само да им дам готов ръкопис, и ще кихнат за нея…

— Върви по дяволите с твоята „Светлина“. И не забравяй да угасиш лампите, когато свършиш да пишеш! Миналия месец сметката за тока беше страхотна!

Изкараха по този начин няколко месеца. Тъкмо най-сетне започнаха преговорите за „Светлина“, когато внезапно го повикаха при директора на фабриката и още по изражението на лицето му той позна какво ще се случи.

— Седнете, Нюмън! — приветливо му кимна директорът. — Имаме, значи, да поговорим…

— Уволнен ли съм?

— Ами… Поредните иновации в завода, така де. И тази задача по конвейера се поема от автоматизирана система. Но мога да предложа друго работно място… Не е така привлекателно като сегашното, но…

— Вие на сегашната ми работа привлекателна ли й викате? — Ким смръщи вежди. — Не, благодаря, по-непривлекателно място не желая.

Той кимна, стисна ръката на директора и излезе от кабинета, като затвори вратата съвсем внимателно. В джоба си имаше точно тридесет нюлъра и ги похарчи до последния цент в най-близката кръчма. Когато се прибра, минаваше три. На сутринта Марк го завари до кухненската маса с втренчен в стената кървясал поглед и следи от сълзи по бузите.

— Никога не съм се чувствал така унижен! — сподели му Ким, докато разказваше за разговора с директора. — И никога повече няма да стъпя в проклетия консервен завод, а зеленчуците ще си консервирам сам!

— И от какво ще живееш, след като си отхвърлил всяка възможност за завръщане?

— На улицата ще изляза, по дяволите!

— И за това се иска талант и сексапил! — Марк разкърши снага. — Сериозно. Какво ще правиш сега?

— Не знам още. Ще пиша, предполагам. И… — Ким го погледна виновно. — Можеш ли да ме финансираш за седмица?

— Приятели сме! — Марк го прегърна небрежно. — Не се разстройвай толкова, на всеки се случва!

— Но… Аз исках да се променя, дявол да го вземе! Исках да живея като нормалните хора. И ти… не трябваше…

— Аз… — Ким стисна зъби и не позволи на „обичам те“ да се изтъркаля от езика му.

— Много добре знаеш, че ме изхвърлиха дори от пристанището! А и в „Щиглецът“ се изкарват добри пари.

— Но не това е начинът!

— Хубаво де, ама я го обясни на директора си.

— Знаеш ли какво, ще направя друго нещо! — Ким се изправи рязко. — И без това стоиш с мен само от солидарност! Трябва да се разделим. Така няма да ти тежа на врата и ще бъдеш по-свободен…

Марк се ококори насреща му.

— Да се разделим?! А ти какво ще правиш?

— Ще се обадя на баба ми и ще я помоля да ми прости!

— Уф! Не си го и помисляй.

— Голям съм вече, мога да я понеса! Освен това „Светлина“ излиза догодина и… Не искам да завися от някого, Марк! Обичам те и точно затова искам да се опитам сам да си уредя живота, става ли?

— Животът си е твой, братле! — Марк сви рамене, а очите му издайнически блестяха. — Когато и да ме потърсиш, наблизо ще съм.

Ким наистина се премести при баба си и дори изкара цели седем месеца при нея. Повече просто не издържа. Нае си жилище веднага щом взе аванса за „Светлина“. Животът му се сриваше, защото парите бяха малко и свършваха бързо, а работа нямаше и докато завърши „Кофи за боклук“, отново беше там, откъдето тръгна. Не можеше да се върне дори при баба си.

Опитът му като бездомник завърши на третата вечер — видя Стив, небрежно облегнат на съседния ъгъл. Още преди полунощ се разполагаше на дивана у Тони и на следващия ден излезе да опознае квартала и клиентелата.

Заловиха го заедно с още десетина души точно в деня, когато излезе „Кофите“. Присъдата беше от пет години.

2.

Облегнат на вратата, Норман пееше:

— Франки и Джони се любеха лудо…

Като видя, че Лайт се е събудил, той млъкна и се засмя:

— Спиш като пор, Лайт!

— Събота е, славейче, доколкото си спомням, това е почивен ден!

Норман прекоси бавно килията. Мускулите му играеха под блестящата кожа. Движенията му бяха плавни и изящни — като на диво животно. Дългата черна коса се стелеше по гърба му. Лайт улови ръката му и я допря до бузата си:

— Прекрасен си, мой сладкогласни приятелю! Това ли ти се искаше да направим, та се разпя така рано?

— Позна, Лайт, искам да ме любиш до смърт!

— Това е лесно да се уреди, Норм, но ще е по-добре да не го правя, защото за убийство дават доживотна присъда, а аз искам да изляза оттук и да убия всички смотани свине, които ми погодиха този номер…

Из „Марсиански прелюдии“ — Ким Нюмън

Ким поклати глава и протегна крака към огъня.

— Животът често е мръсно място! — отбеляза Джен.

— Винаги е мръсен играч — поправи я той с крива усмивка. — Първата ми каторга беше на Марс. Идея нямаш какъв се върнах оттам… Спаси ме само писането, иначе да съм си видял сметката. След три години получих амнистия и излязох навън. Е, тогава вече се сблъсках с живота в цялата му гадост. Парите от „Кофи за боклук“ свършиха много бързо и накрая пак се хванах за занаята заедно със Стив. Стана така, че пребих клиент — бях пил и в лошо настроение, не че това е извинение. Прибраха ме за отрицателно време. Този път отнесох шест години, Стив влезе за три. Ако щеш вярвай, втората каторга ми е черна дупка в паметта, помня само раздялата с него — той излизаше навън, аз оставах да доизлежавам присъда…

… Три дни по-късно надзирателят му съобщи, че ще има нов съкилийник: бил опасен убиец от новата партида каторжници.

В първия момент Ким не можа да повярва, когато вратата на килията се отвори и да, нямаше начин да сбърка съкилийника си, ако ще лицето му да не беше вече на момче.

— Ким? Ти? Тук на това проклето място? Така се радвам да те видя! — Марк се вкопчи в него като удавник.

Постояха прегърнати.

— Изтърва Стив за малко — промърмори глупаво Ким.

— Намерих си майстора — подсмръкна Марк и го стисна още по-здраво. — Наиграх се.

— Кого си убил?

— Не кого, колко. Ви… ви… викнаха ме за „ергенско парти“…

Марк целият трепереше в ръцете му и Ким го залюля лекичко.

— … дъ… дъ… два дена… осем човека… ре… редуваха се. На… накрая ме из… изтърваха и ги… като кучета ги избих.

— Нямаше да излезеш оттам жив, нали знаеш? — прошепна Ким и зарови лице в косата му. — Добре си направил.

— Боже мой, само колко кръв имаше.

Риданията на Марк го разкъсваха като парцалена кукла.

Няколко месеца по-късно излезе „Голи танци“. Заедно с това в каторгата пристигна журналист, който искаше да вземе интервю от Ким. Бе изгубил няколко седмици за път само за едно интервю! Ким никога нямаше да забрави встъпителните му думи:

— Намирам се в главния корпус на Марсианските нефтени заводи! Няма да ви заливам със статистически данни, защото съм дошъл тук не за да говоря за затворниците, а да се срещна с един от тях. Той е точно тук пред вас, бащата на Лайт!

Излезе „Без проблеми“. След него и „Светлият боец“. Трите години изтекоха като пясък през пръстите.

Надзирателят търпеливо чакаше пред съблекалнята. Ким, без да бърза, навлече новите си дрехи. Чувстваше се малко неудобно в тях, след като толкова години бе носил само затворнически гащеризон.

— Ще минем ли за вещите ти, или да ги донесат на борда?

— Ще си ги прибера сам! Искам да си взема довиждане с Марк!

Марк лежеше на леглото си със затворени очи. Ким стоя няколко секунди неподвижен до него и накрая нарочно шумно стовари сака си на земята. Марк отвори очи и го погледна.

— Трябва да тръгвам! — каза му Ким.

— Бих искал и аз да мога да дойда с теб! Е, пожелавам ти щастие!

— Само това ли?

— И да не се виждаме повече тук! Обаждай се!

— Биха могли да те помилват…

— Да, когато се спаружа от старост… Аз съм убиец, Кими, а хората не се церемонят с такива като мен! Бъди щастлив, чу ли? И поздрави Стиви и Жана от мен! А сега върви!

Ким се наведе и го прегърна през врата. Марк го целуна — горещо, страстно и с любов. Ким взе сака си и излезе бързешком. Опасяваше се, че ако погледне назад сега, нямаше да може да си тръгне.

История седма

1.

Лайт вървеше по коридора. Норман хвърли тъжен поглед към огромния му мускулест гръб и въздъхна:

— Нямаме какво да губим, Лайт…

— Но и нямаме какво да спечелим!

— Няма да бъде по-лошо от сега! Освен това — Норман хитро се усмихна — никой никога не е крал затворнически звездолет!

— Не са го правили, защото е лудост!

— Ти си лудият, Лайт, имаш свидетелство от психиатър!

— Психиатърът беше луд! — Лайт го погледна, сложи ръка на рамото му и се усмихна. — Добре, човече, с теб съм, да покажем на надзирателските копелета, че не сме от вчера!

Из „Лебедово ято“ — Ким Нюмън

Ким стана и се разходи из стаята. Въпреки възрастта още беше строен и изглеждаше опасен. Попита намръщен:

— Сигурна ли си, че искаш да слушаш сагата на един отритнат от хората писател?

— Искам да чуя всичко до края! — кимна Джен. — Разбира се, ако не си се отказал да ми го разкажеш!

— Добре тогава. Пътуването беше дълго и скучно. Дори фактът, че се връщам у дома, не можа да ме накара да се чувствам по-добре. Болеше ме от раздялата с Марк, а и малко се страхувах. Знаеш, след като човек прекара няколко години, затворен в каторгата, той привиква с живота там. Идеята да излезе навън, да се среща с нови хора и да живее по различен начин, е наистина плашеща! Така че не се чувствах никак добре на борда на кораба. Работех през повечето време и всъщност там по пътя се роди „Разните работодатели“. Беше една от най-бързо написаните ми книги — и то точно защото се страхувах толкова, че се опитвах постоянно да съм потопен в света на Лайт. Пристигането ме завари разтреперен като папуас в Антарктида…

— Затворническият звездолет от Марс пристига на пета площадка! Моля посрещачите да се придвижат към изход 5! — обяви приятен женски глас. — Повтарям, звездолетът от Марс пристига на пета площадка…

Ким се чувстваше ужасно неуютно в тълпата. Едва си проби път през посрещачите. В първия момент не можа да забележи Жана и се изплаши да не би да е решила да не идва, но тя го чакаше на металната пейка в дъното, както се бяха уговорили. Носеше зелена рокля и грозновата барета. Изглеждаше толкова… обикновена, че в първия момент Ким се стресна. После Жана смъкна баретата и разтърси глава. Разкошната й огненочервена коса се разпиля по раменете като водопад и я озари цялата. Толкова ослепително красива беше, че Ким се втурна към нея и я прегърна. Зарови лице в косата й и заплака. Най-сетне беше свободен!

— Толкова се радвам да те видя! — Жана го притисна по-силно към себе си. — Боже мой, Ким, милият ми…

Стив се приближи, потупа го по рамото и вдигна куфара му:

— Да изчезваме оттук, преди журналистите да са ни подушили! Ще имате време за сълзи и прегръдки у дома!

Ким вдигна Жана на ръце и тръгна след Стив.

— Хей, пусни ме! — протестираше тя.

— Намери ли си майстора? — Стив я ощипа. — Така ти се пада!

Докато колата хвърчеше по залетите от слънце улици, Жана обясняваше тихо:

— Уилма умря преди две години и ми остави парите и къщата си. Идвал си преди, но сега направо няма да я познаеш! Сама пребоядисах и подредих стаите, ще ти хареса! От издателството питат за нов ръкопис…

— Готов е!

— Ще ги разглезиш! Добре, ето ни, пристигаме!

Къщата беше боядисана екстравагантно на сини и розови квадрати. Изглеждаше толкова ненормално, че Ким хлъцна от изненада:

— Боже мой, и вътре ли е същото?

— Не, не! — Жана се засмя. — Отвън обаче трябваше да бие на очи, реклама на занаята… Какво искаш да правим най-напред? Гладен ли си? Или да те разведа наоколо?

— Мисля, че ще си взема душ — тържествено заяви Ким. — Такъв, дето водата не му се определя по дневен порцион.

Банята беше върхът на лукса, който Ким бе способен да си представи. Огледални стени, трепкащо магнитно поле вместо мивка, кръгла вана колкото плувен басейн. Ким я напълни и се потопи в нея. Някаква част от него непрекъснато си мислеше, че ще светне червен сигнал и водата ще спре. Нищо подобно. И в шкафа до вратата го очакваше възхитителна мека хавлия.

Жана бе успяла да разопакова багажа му и на леглото в спалнята да му приготви чисти дрехи. За Ким беше истинско удоволствие да облече старите си панталони и пуловер, беше мечтал за нещо по-различно от затворнически гащеризон години наред…

— Жан, ще ми дадеш ли колан?

Тя го погледна и се засмя:

— Приличаш на бостанско плашило с тези дрехи! Колко килограма си свалил — двайсет?

— Добре съм си!

— Не, не си! Следобед ще отидем да ти купим нещо прилично. А сега вече ще те разведа наоколо. Мисля, че е редно първата спирка да е кабинетът ти!

Ким спря на прага, без да може да си поеме дъх. Стените на стаята бяха облицовани със светлокафяво дърво. До едната имаше библиотечка и на най-горния рафт бяха подредени книгите му. Бюрото беше старинно, в същия цвят като ламперията и богато украсено с дърворезби. От лявата страна имаше кафемашина.

Ким се приближи до бюрото и прокара ръка по лъскавия му плот. Седна съвсем бавно на резбования стол, сякаш се боеше да не го счупи. От прозореца виждаше идиличната гледка на зелен и отлично гледан градски парк, пълен със смеещи се деца и майки.

— Как… Как ще мога да работя тук? — попита той безпомощно.

— Мислех, че точно това си искал! — Жана го погледна изненадано. — Впрочем Стив каза същото, като видя собственото си ателие, а знаеш, че днес той е преуспяващ художник!

— Така е! — Ким се изправи. — А този диван за какво служи?

Диванът бе приютен до библиотеката. Беше голям, тапициран с кожа и изглеждаше извънредно мек и удобен.

— Това е, за да не ни се налага да ходим до спалнята, глупчо! Ще дойдеш ли да го изпробваме?

— Ами Стив…

— Той отиде да работи в парка! Погледни, ето го там, виждаш ли?

Ким се наведе, сграбчи Жана и с лекота я метна на дивана.

— Хей, по-полека, господин праисторически човек! — засмя се тя. — Няма да се изпаря!

— Шест години са дълъг срок! Току-виж утре ме осъдили пак и няма да мога да те налюбя! — Ким смъкна пуловера си. — Добре, госпожице, пригответе се, започвам атака!

Не беше подозирал колко много му е липсвала Жана през цялото това време. Беше бърз, рязък и брутален досущ като Лайт, за когото бе писал само допреди ден. Когато можа да го съобрази, вината го разтрепери. Не искаше да прилича на Лайт, да му се не види.

— Жан?

— Ким? — Тя го погледна изпод притворените си клепачи. На лицето й бе изписано безметежно блаженство. — Ужасно ми липсваше, знаеш ли?

Беше нещо прекрасно да я докосва и да я целува отново след толкова години…

Полежаха заедно на дивана.

— Имам важна новина — Жана проследи с пръст ръба на челюстта му и го стисна с палец и показалец за брадичката. — И не мога да чакам повече, за да ти я кажа. Бременна съм.

— От Стив ли?

— В живота ми няма други мъже, освен вас двамата! — тя целуна Ким в ямката под ухото. — Съжалявам, ако не ти хареса, че ще имам дете от него, но…

— Жан! Просто млъкни! — Ким запечата устата й с целувка. — Това е… Това е страхотна новина!

Отпразнуваха я както подобава.

Накрая, след цяла вечност блаженство, Жана отиде да се оправи за вечеря. Ким не беше съвсем сигурен, че ще излезе от кабинета си точно сега. Разходи се до рафта с книгите и си избра „Светлина“, но в очите му напираха сълзи. Остави ги да текат по бузите му, докато се взираше в текста, без да чете. Беше свободен и щеше да става баща!

2.

Глухи, тътрещи се стъпки… Лайт се опитваше да познае чии са, но не успя. Никога не се беше вслушвал в стъпките, нито пък в гласовете. Не бе имал време и желание да го прави. Надигна се на лакти и рухна обратно на възглавницата. Затвори очи, превъзмогвайки болката. Долната половина на тялото му беше съвсем безчувствена, сякаш някой я беше отрязал — а знаеше, че краката му са там, стегнато бинтовани и изпънати под одеялото, колко пъти го бе проверявал! Болката идваше от кръста нагоре.

Не се страхуваше да умре. Дори беше малко любопитен. Твърде често бе причинявал смърт, за да се бои от нея. Само му се струваше малко неприятно да си отиде по средата на живота.

Из „Лебедово ято“ — Ким Нюмън

Ким спря да говори за малко, колкото да стъкне огъня и да си напълни чашата.

— Тези шест месеца — каза той, — които прекарах със Стиви и Жана, бяха едни от най-прекрасните мигове в живота ми. Работех като бесен и след „Разните работодатели“ завърших и „Лебедово ято“, реквиема за Лайт. Бях сложил чертата. Този път щях да успея. Бях достатъчно известен и… Ами, наистина желаех да убия Лайт в себе си и да започна отначало. Дори бях решил как ще се нарича новата ми книга — „Щастлива звезда“. В нея щеше да се разказва за едно момиче, което израства в бордей и става любовница на богата дама, а след това придобива световна известност като модистка…

— И ти написа тази книга за Жана, нали? — Джен кимна с разбиране. — Само че я нарече „Жанин“ и в нея нещата бяха дори по-жестоки, отколкото при книгите за Лайт!

— Това беше после… — Ким поклати глава. — Всичко се промени съвсем внезапно. Беше на един прием, малко след премиерата на „Лебедово ято“. Стояхме с Жана в огромната зала и около нас тълпата се въртеше неуморно… Малко бях притеснен, но и възбуден от всичката тази суетня, защото беше предназначена за мен!…

… Питието остави горчив вкус в устата на Ким, когато той чу някаква жена да казва зад гърба му:

— Погледни, та това е Ким Нюмън!

— Нима? — отзова се друга. — Не си го представях по този начин…

— Ако аз бях на мястото на издателите, не бих допуснала този каторжник в избраното общество!

— Но…

— Той е престъпник, скъпа! — авторитетно заяви първата. — Досущ като Стив Вайс и Марк Корниш, сещаш се за онзи смахнат певец, дето ми взе хляба от Интерклуба, нали? Само един престъпник, нищо повече! При това е наркоман. Нищо чудно и сега да е друсан.

— Нима?

— О, скъпа, толкова е нагъл, че като нищо ще го направи! Не си ли спомняш, че художникът Вайс се появи на един прием, пиян като пън?

Ким стисна зъби и прошепна на Жана:

— Запознай ме с двете дами отзад, моля те!

— Сигурен ли си? — Жана се извърна. — О, Герда, скъпа, едва сега те виждам! Изглеждаш страхотно!

— Пред теб бледнея, Жана! Днес си великолепна! Бременността направо те разкрасява!

— Герда, да те запозная. Ким Нюмън!

— О, значи това е той? Господин Нюмън, много харесвам творчеството ви и…

Ким послуша тирадата няколко секунди. Вечерта му изглеждаше окончателно съсипана и той безцеремонно дръпна Жана настрана.

— Но Ким, та това е една от най-добрите певици на Земята! — възрази тя.

Ким злорадо се ухили и каза на висок глас:

— Тази пачавра — велика певица? Как ли пък не!

— Ким, това е неприлично! Иди й се извини! Герда, скъпа…

Той остави тълпата да го погълне. Беше бесен. „Герда, скъпа…“ — това ли беше начинът да пробиеш в обществото? Очи в очи се подмазваш и дрънкаш глупости, в гръб забиваш ножа?

Опита се да се присламчи към Стив, но той водеше високопарен разговор с друг художник и Ким се изниза. Настани се на балкона, в уютния полумрак сред мириса на орхидеи. Беше решил тази вечер да се напие и изобщо не го интересуваше какво ще каже „скъпата“ Герда за това.

Беше осъществил наистина близко запознанство с втората бутилка уиски и скоро дъното й щеше да се види. Наближаваше три сутринта, но настроението на Ким не се бе подобрило никак. Гласовете на гостите в залата тук бяха сведени до бръмчене, все едно е попаднал в близост до гигантски кошер… само че не с пчели, а с търтеи. На всичкото отгоре изобщо не беше пиян! Реши, че няма смисъл да продължава повече, и стана. Просто щеше да помоли Жана да си отидат вкъщи…

В залата изпищя някаква жена.

— Повикайте лекар! — извика някой. — Жана… добре ли си?

Името й извади Ким от вцепенението му. Той остави чашата си и се втурна в залата.

Жана лежеше в плътен кръг от зяпачи. Без никакво колебание Ким пое ръководството:

— Дръпнете се и й оставете място да диша! Лекар? Случайно някой да е лекар? Повикайте линейка! Донесете вода! Хайде, по-бързо!

Стив притича през тълпата и приклекна от другата страна на Жана.

Двамата я съпроводиха с линейката до болницата. Докато сестрите се суетяха и подготвяха операционната, Ким успя да дръпне един от докторите настрани и да го попита:

— Какво става? Всичко наред ли е?

— Имала е разкритие, има и леко кървене… припадъкът вероятно е от болката. Потискала е силни контракции доста време. Аз. Не долавяме сърдечните тонове на плода обаче. Подготвяме съпругата ви за спешно цезарово. Тя ще се оправи, не се тревожете!

Но лекарят не беше прав.

Ким и Стив прекараха няколко напрегнати часа в болницата, преди същият доктор да прекоси коридора, да дойде и да седне при тях. Изглеждаше състарен с няколко години.

— Детето? А Жана? — опита се да отгатне Ким. Краката му омекнаха пред сведените рамене на лекаря, който поклати глава и на втория въпрос.

— Съжалявам. Много съжалявам.

Стив му направи място помежду им на пейката.

— Направихме… направихме всичко възможно… обилно кървене… сърцето не издържа…

Поседяха няколко минути. Беше рано за сълзи.

Без Жана къщата изглеждаше мъртва. Дните между нейната смърт и погребението Ким и Стив прекараха със спуснати пердета, заключени врати и в компанията на няколко каси алкохол. Едва когато след церемонията се наложи да дадат интервю на журналистите, Ким най-сетне осъзна каква глупост правят.

— Тя ви беше любовница и на двамата, нали? — попита млада жена с причудлива прическа.

— Да, още от времето, когато бяхме четиринадесет-петнадесетгодишни! — отвърна Стив. — Много хляб сме изяли заедно, но не бих казал, че ни беше просто „любовница“! Звучи някак грубо за жена като нея!

— Тя ви беше агент, хазяйка, свръзка… — опита се да му помогне журналистката.

— Преди всичко ни беше най-добрата приятелка!

— О, да! — журналистката злобно се усмихна. — Приятелка. Как пък не.

— Почакайте! — Ким сложи ръка на рамото й. — Нищо не разбирате! Нима за вас животът започва и свършва в леглото? Толкова важно ли е с кого прекарваме нощите си? Не мислите ли за Жана като за страхотна дизайнерка, а не като за наша любовница? — Той добави с по-топъл глас: — Чели ли сте книгите ми?

— Голяма ваша почитателка съм!

— Лайт… не ви ли е научил на нещо? Само насилието ли видяхте в него? Наистина ли? Ако е така, няма какво повече да говорим!

Той хвана Стив под ръка и си тръгнаха от гробищата. Смаяната тълпа журналисти забръмча.

— Кой знае какво ще напишат за нас! — поклати глава Стив, когато вече седяха в колата.

— Да ти призная честно, не ме интересува ни най-малко!

3.

Лайт лежеше по гръб на леглото. През отворения прозорец виждаше короните на няколко дървета. Въздухът, който нахлуваше в стаята му, беше прохладен и свеж.

— Колко смешно! — каза на сестрата. — Трябваше ми цял един живот, за да разбера какво искам!

— И от какво имате нужда?

— Да усетя света около себе си… Да го почувствам и да видя, че е красив! — Лайт мечтателно се усмихна. — Не знам дали ме разбираш, красавице, но съм пропилял десетки години да убивам и съм пролял стотици литри кръв, за да разбера, че това изобщо не ми е било необходимо! — Стисна за момент зъби пред внезапния пристъп на болка и добави: — Имате ли представа колко още ми остава?

— О, Вие няма да умрете! — увери го безгрижно сестрата. — Може би ще поседите в инвалидна количка известно време, но ще можете да се любувате на красивото още години наред!

— О, така ли? — изведнъж изгуби интерес Лайт. — Бихте ли ме оставили да поспя тогава?

Из „Лебедово ято“ — Ким Нюмън

Марк ласкаво потри коляното на Ким, който промърмори:

— Дори след толкова години боли! Така дяволски… И днес все още очаквам тя да излезе иззад ъгъла и да ми се усмихне! Опитвам се да си представя каква щеше да е на тази възраст, и според мен щеше да е все така прекрасна!

— Имаш нас! — Марк сложи глава на рамото му и го целуна по врата.

— Не е същото, мой човек! — Ким потри лице в косата му. — Виждаш ли, Джен, не съм имал друга. Бях сигурен, че няма по-добра от нея…

— Ако искаш, би могъл да не… — прошепна Марк.

— Не! — Ким го подръпна за косата. — Налей ми още една доза от този конски илач, човече! — И след като той стана, продължи: — Искам да си кажа приказката докрай, ясно? Не си мисли, че правим този разказ само заради теб, Джен! Беше време да си кажем всички тези неща. И така, още на следващия ден ние със Стив се хванахме на работа. Колкото и да ти е чудно, първо си намерихме нов агент. В крайна сметка трябваше да мислим не само за изгубеното, но и за това, което ни предстои. Някой трябваше да се погрижи изложбите на Стив да бъдат направени, моите книги да бъдат издадени и песните на Марк да бъдат записани. Ето защо първо си потърсихме нов мениджър и едва след това се хванахме сериозно да завършим замисъла си. Сега ще ти покажа нещо. Тази картина никога не е била излагана и съвсем естествено, не беше продадена! Марк, би ли я донесъл? Знаеш ли, Джен, когато му се обадихме в каторгата да му съобщим за смъртта на Жана, той беше мъничко доволен…

— Не е вярно! — протестира Марк, помъкнал картината под мишница.

— Напротив, вярно е! — Стив размаха ядно ръка. — Ревнуваше от нея, сладък!

Марк само сви рамене и обърна картината към Джен:

— Ето!

Право срещу нея гледаше лицето на една жена. Дженифър я позна главно заради снимките в архива, но на портрета Жана беше… друга. Картината беше изпипана до съвършенство. Виждаха се малките бръчици, точиците в очите, отделните кичурчета коса, дори гънките по устните… беше невероятно красива и Джен преглътна сухо, защото умееше да си признава, а беше болезнено да си каже, че толкова красива колкото тази жена никога няма да стане. И все пак от картината лъхаше нещо… На Джен й трябваха няколко секунди да разбере какво не е наред — Жана беше нарисувана мъртва. Зад нея се виждаше краят на подвижната маса, върху която беше сложен трупът, а още по-назад стърчеше крайчец от бялата престилка на някакъв лекар.

— Господи! — възкликна Дженифър.

— Стив нарисува това три месеца след смъртта на Жана — спокойно каза Ким. — Точно тогава бях завършил „Жанин“ и след като се разходих хубавичко в парка, отидох в ателието му, където той приключваше с това. Спогледахме се и си дадохме сметка, че правим глупости. „Жанин“ беше страхотна книга. Невероятно добра и правдива. Само че болката не беше изчезнала с нея. Аз дори не се опитвах да я споделя с тази книга! Картините на Стив — прословутата серия „Любовницата“ — също бяха прекрасни. Но явно не това беше начинът да се излекуваме.

… Ким стоеше пред статива, отворил уста в нямо възклицание.

— Дочетох „Жанин“! — каза му Стив. По бузите му имаше следи от сълзи, а очите му бяха подпухнали. — Какво ще кажеш за това тук?

— Ти си най-добрият художник на света! — отвърна му Ким. Пое си дъх, понеже гласът му беше изтънял. — Направил си я… Направил си я такава, каквато беше и о, Боже мой, ти… — той прегърна Стив и зарови лицето си в косата му. — Боже господи, толкова ми липсва! — Не можеше да сдържа сълзите си повече и заплака, а раменете му се тресяха от хлиповете. — Тя е като жива, Стиви, досущ като жива, как можа да я направиш толкова хубава дори и мъртва! О, Стиви…

Стив нежно го поведе към дивана и го сложи да седне. След това отиде до бара, наля по един пръст водка в две чаши и се върна при него.

— Пийни си! Имаш нужда от една доза!

Наложи се Ким да хване чашата с две ръце, за да отпие от нея, и ръбът все пак тракна в зъбите му. Сълзите се стичаха по лицето му и капеха по ризата.

— Поплачи си! — Стив обгърна раменете му с ръка. — Ти я направи страхотна в „Жанин“, Кими! И не я остави да умре!

— Нямах сили да го сторя! — изхлипа Ким. — О, Стиви, защо тя трябваше да си отиде? Толкова ми липсва!

Стояха и гледаха картината почти целия следобед. Едва когато започна да се здрачава и платното се скри в полумрака, Ким изтри сълзите от бузите си и се изправи:

— Време е да си опаковаме багажа, Стиви! Не искам да оставам тук нито час повече! Ще заминем някъде към крайбрежието и ще се опитаме да започнем отначало.

— Нови впечатления, нови хора, нов дом… Имаме нужда от това! — съгласи се Стив. — Но не виждам какъв багаж имаме да опаковаме! Да се махаме оттук. Ще се обадим в някоя агенция по-късно и те ще се занимаят с книгата и с картините!

Два дни по-късно вървяха рамо до рамо по една улица, в края на която се виждаше морето. Ким хвърли поглед към витрината, край която минаваха, и се усмихна. Приличаха на скитници с безръкавните си гащеризони и разпуснатите по раменете коси. Стив видя усмивката му и се засмя на свой ред. Отново бяха бездомни, безработни и свободни.

Няколко седмици се шляха през градовете и отново се чувстваха близки като някога — и толкова свободни също. После един ден Ким завари Стив друсан. След още няколко дни Стив изчезна. След около месец той му се обади и му каза, че е арестуван… И след това беше съдебният процес.

Ким беше в залата през всичките пет дни от делото. Беше странно да стои сред публиката вместо на подсъдимата скамейка при Стив. Беше… болезнено.

Беше болезнено и да вижда страха в очите на приятеля си, издайнически потрепващите му устни, зениците… Стив бе намерил начин да се надруса дори в ареста, копелето му с копеле. Ухиленият Тони сред публиката беше доказателство как.

Когато произнесоха присъдата, Ким дори не отиде да се сбогува. Излезе от залата колкото можеше по-бързо, и се запъти към първата кръчма, която видя. Някога със Стив се бяха клели в приятелство. Някога си бяха обещали да не се изоставят един друг. Сега Стив го беше предал…

Прекара два празни месеца в някакъв малък хотел в малък град, от който нямаше никакви спомени. Ставаше сутрин в пет, отиваше във фитнеса, тренираше около час, взимаше сауна, топваше се в басейна и се качваше в стаята си да пише. Прекъсваше заниманието си за обяд, разхождаше се около час в близкия парк и се връщаше при книгата, с която оставаше до десет вечерта. Вечеряше в стаята си и си лягаше към единадесет, за да започне всичко отначало на следващия ден…

„Жанин“ излезе малко след като завърши „Есенна кръв се пролива“. Купи си голяма бутилка уиски и седна на фотьойла до прозореца заедно с кутия цигари, бутилката и книгата. Пуши, чете, пи и плака през целия следобед. Вечерта се обади на Марк.

— Самотен съм! Не съм на място. Изоставен съм, по дяволите. И… отчаян съм. Помогни ми!

— Човече, нямам право да те посъветвам за това, което си мисля — Марк поклати глава. — Но знаеш ли, липсваш ми! Ако имаше начин да се върнеш…

Поговориха още няколко минути върху незначителни теми. Когато разговорът приключи, Ким остана да се взира в тъмния екран. След това решително се изправи и набра номера на агента си. Преди всичко трябваше да се погрижи за новата си книга.

Вечеря в стаята си. Към десет се облече и излезе. Дълго се скита по улиците, докато минувачите оредеят и накрая тротоарите опустеят съвсем. Избра си място на паркинга до денонощен магазин и там причака жертвата си.

Момичето слезе от бял „Форд“ и тръгна към магазина. Имаше походката на Жана или поне така му се стори.

— Извинете, госпожице… — повика я Ким. Тя се обърна и той заби ножа си в гърлото й.

Кръвта го опръска.

Бликаше от двете страни на острието като крила на лебед. Жана се свлече в ръцете му.

Беше я убил.

Беше убил лебеда.

Беше избрал пътя си и за него нямаше напускане на лебедовото ято…

Епилог

Когато сестрата излезе, Лайт се пресегна и отвори шкафчето до главата си. На горния рафт, както и предполагаше, имаше наредени няколко опаковки бинтове. Извади три и заплете бинтовете на здрава плитка. Завърза бинта за стъпалата си, като стискаше зъби да не изкрещи от болка. Най-трудно беше да прекара плитката през системата макари на тавана, но с малко хитрост успя да се справи. Внимателно направи клуп в края на бинта и пъхна главата си вътре. После се надигна и се опря с ръце в стената. Болката вече нямаше значение. Отблъсна се, колкото сили имаше, и подвижното легло под него тръгна към отсрещната стена. Лайт усети как се измъква изпод тялото му и изкрещя победоносно. В следващия миг въжето на врата му се стегна.

Сестрата, която дотича няколко минути след вика му, го намери да се клати във въздуха обесен. Очите му бяха изскочили от орбитите си и кървясали, а подутият му и син език се подаваше между устните му, но въпреки всичко на лицето му беше изписана широка усмивка.

Из „Лебедово ято“ — Ким Нюмън

Ким завърши последното изречение и с усмивка поклати глава:

— От тук нататък историята на живота ми се събира в няколко изречения. Осъдиха ме до живот и ме върнаха в каторгата при Марк. Две години по-късно и Стив се присъедини към нас.

— Бях тъжен и объркан, след като си излежах присъдата! — обясни Стив с печално вдигане на рамене. — Случи се така, че убих един клиент, и на процеса реших да не се хващам за сламки — състояние на афект, такива работи. Така че тримата се събрахме заедно!

— След това — добави на свой ред Марк — прекарахме двайсетина спокойни години на Марс. Да ти призная, Джен, световната ни слава направи каторгата удивително лека! Когато най-сетне ни писна от затвора, просто подадохме молби за помилване и ето ни тук!

— Просто? — вдигна вежди Стив. — Изобщо не беше просто, да ме извиняваш.

— Но защо си избрахте едно толкова малко градче?

— Затворът променя хората! — отвърна Ким. — И те са белязани за цял живот. Но честно казано, страхувахме се да се върнем в големия град. Тук си имаме ферма, живеем заедно и съседите ни приемат, макар да сме си тройка особняци. В града отново щеше да се появи нещо, което да ни раздели, трябваше да се доказваме и… навярно в крайна сметка щяхме да се върнем в каторгата. За нас тук е по-безопасно. Форест ни заземява. Но… — Облиза устни и след кратък размисъл добави: — Може би е просто от възрастта. Виждаш ли, скъпа, мисля, че след толкова години ние все пак разбрахме едно — човек винаги си остава белязан. Няма никакъв смисъл да се бунтуваш. Единственият начин е да се оставиш течението да те отнесе. Така че сега правим точно това.

— Любувате се на красивото? — опита се да му помогне Джен.

— Да! — кимна той. — Може и така да се каже.

Рано сутринта, след като бе успяла даже да поспи няколко часа, Джен замина за Сентръл. Беше странно спокойна, докато се прибираше у дома и работеше върху статията за „Артхаус“ Отне й цяла седмица, от която тя отдели един ден и през него си позволи: разходка до предградията на Самървил, където преди години се подвизаваше нейната смогерада; посещение в предварителния арест за малолетни, където бе прекарала няколко месеца; визита в Спецучилище Х17, където бе учила. В петък, след като завърши статията и я изпрати, Джен се отби в аптеката за опаковка сънотворно, взе бутилка вино от близкия супермаркет и се прибра у дома. Приготви си отлична вечеря и хапна добре. Облече нощницата си, зареди диктофона и постави „Три килии“ с автографите до възглавницата си. Отпуши виното и си наля една чаша. Пусна записа. Изсипа сънотворните в шепата си.

— Виждаш ли, Джен, имах привилегията да живея във ферма на Запад. Още помня прясно окосеното сено, което ухаеше като дъха на връщащите се от паша крави. Като малък си представях как се навеждам да загреба сеното…

Дженифър постоя, заслушана в гласа на Стив. След малко стана, отиде до прозореца, отвори го и изхвърли хапчетата навън.

В крайна сметка те тримата си мислеха, че са прави. Бяха преживели всичко и бяха стигнали до определени изводи. Страшни, без съмнение. И със сигурност верни. Разбира се, беше лесно да изпие хапчетата и да умре. Но дали искаше да се превърне в Лайт, който се обесва, защото не може да понесе истината?

Джен седна на леглото, обгърна коленете си с ръце и се заслуша отново в историята. Не усети как сълзите потекоха по бузите й, но това вече нямаше и значение. Протегна ръка, напипа чашата с вино и отпи една глътка. Вкусът на питието беше превъзходен.

Ако не друго, каза си, то поне можеше да опита да носи с гордост бремето на белязан лебед даже и ако нямаше да има изход от лебедовото ято…

1989 г.: моторен кораб „Верила“ — кв. „Левски“, Варна

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.